21 



äfven på Bornholm. I Finland är han mycket säll- 

 synt, men finnes dock hvarje sommar i Helsingfors- 

 trakten och är äfven iakttagen vid Tavastehus, Val- 

 lamo och Kuopio (M. v. Wright, Mela). Det före- 

 faller oss, som skulle grönsångaren, där han finnes, 

 tilltagit i antal, och liknande erfarenhet har man 

 gjort i Danmark (Collin). Han häckar för öfrigt 

 hufvudsakligen i mellersta Europa samt tillbringar 

 vintern i norra Afrika. 



Grönsångaren trifves i skogar och parker med 

 höga, löfrika träd, från hvars kronor man hör hans 

 klockrena sång. Nilsson liknar den vid »ljudet af 

 en silfverdaler, som man låter på kanten kringlöpa 

 och dallrande nedfalla på ett bord». Eget är, att 

 han enligt Naumann i Tyskland lär förekomma i 

 barrskog, hvilket, oss veterligen, aldrig är fallet i 

 norden. Här kan han visserligen bebo ett blandadt 

 skogsbestånd, men håller då till i löfträden. 



Han ankommer till våra bygder i midten af 

 maj, alltså senare än löfsångaren och gransångaren. 

 Höstflyttningen är hos oss föga känd, men tyckes 

 inträffa tidigt. Sitt bo lägger han på marken van- 

 ligen vid kanten af en tufva. Det är öfvertäckt, 

 med ingång från sidan, och byggdt af fina grässtrån, 

 stundom inuti klädt med en och annan fjäder. Äggen, 

 vanligen 6, stundom 7, äro hvita, tätt beströdda 

 med små, mörkbruna fläckar. Längd IG — 16,5 mm., 

 tjocklek 13 — 14 mm. 



Löfsångaren, Phyllopseustes trochi/us, (L.) (Tafla 7 ,fig. 2). 



Syn. Sylvia trochilus, Ficedula trochilus, Fhyl- 

 loscopus trochilus. 



Namn: Löfsmyg, Spar/kung, Skogsknatt ; Nor- 

 ska: Löf sånger ; Danska: Löf sånger, Spurvekonge, 

 Lille Blaclsmutte. Finska: Uunilintu, Hyitti. 



Ofvan grågrön, under hvitaktig med mer eller 

 mindre gul anstrykning. Från näbbroten öfver ögat 

 ett dunkelt gulaktigt streck. Första vingpennan 

 omkring 5 mm. längre än de närmaste täckfjädrarna. 

 2:dra vingpennan något längre än 6:te. Vingspet- 

 sen räcker på den hoplagda vingen 15 — 19 mm. 

 utanför de mellersta armpennorna. Näbb och fötter 

 gulbruna. Iris brun. Längd 128 — 141 mm., vin- 

 gen 05 — 73 mm. Könen nästan lika. Ungfåglarnas 

 dräkt stöter mer i grönt och gult. 



Löfsångaren har en mycket vidsträckt utbred- 

 ning och torde knappast saknas någonstädes i Europa 

 samt går i Asien mot öster till Jenisej och Persien. 

 I Skandinavien är han möjligen rncd undantag af 

 bofinken den allmännaste af alla sångfåglar. Frän 

 södra Skåne ända upp till Nordkap finnes han öf- 

 verallt, där träd eller buskar växa, såväl långt inne 

 i de djupa skogarna som i trädgårdar och lundar 



på slätten och på de öde fjällvidderna, blott några 

 buskar i lä af en klippa eller en sluttning kunna 

 finna skydd. I Danmark och Finland är han lika 

 allmän som i Sverige och Norge. 



Löfsångaren vistas mest i träden; man ser ho- 

 nom där hoppa från gren till gren, oupphörligt ploc- 

 kande bladlöss. Då buskar eller träd angripas af 

 dessa små skadedjur, infinner sig alltid löfsångaren. 

 Den ene af oss har varit i tillfälle se honom i stort 

 antal besöka en af bladlöss angripen trädgårdshäck, 

 belägen i Upsala stad. Ej ens de mordiska ansla- 

 gen af en katt, som fångade det ena exemplaret 

 efter det andra, kunde afskräcka dem. Blef ett säll- 

 skap bortskrämdt, infann sig genast ett annat. För- 

 utom bladlöss äter löfsångaren äfven små larver, 

 skalbaggar och flugor, men fångar i allmänhet ej 

 större djur, än han kan svälja hela. 



Löfsångarens sång består af en och samma strof, 

 som ständigt upprepas, men den är så mild och 

 behaglig, att hvarje naturvän måste tjusas däraf, och 

 genom sin talrikhet lifvar löfsångaren i hög grad 

 våra ödsliga skogar. 



Löfsångaren ankommer till Sverige i slutet af 

 april. Höstflyttningen börjar i slutet af augusti och 

 räcker till in i oktober. Under denna tid har den 

 ene af oss vid Ölands södra udde under flera år i 

 stor mängd sett honom stadd på flyttning söderut. 



Sitt vackra, öfvertäckta bo lägger löfsångaren på 

 marken i en fördjupning eller vid sidan af en tufva . 

 Det består af fina grässtrån och är inuti fodradt 

 med fjäder. Öppningen är normalt på sidan, men 

 Collett (1881) omtalar ett fall, då den låg på taket. 

 Äggen, hvilkas grundfärg är hvit, äro än tätt be- 

 strödda med ljusbruna småfläckar och än med glesa, 

 mörkbruna prickar och punkter. Vanligen äro de 

 7, någon gång 8 eller 9. Deras längd är 14 — 15 

 mm., tjockleken 11 — 12 mm.. 



Gransångaren, Phyllopseustes collybita, Vieill.(Tafla7, 

 fig. 1). 



Syn. Sylvia abietina, Nilss. Sylvia rufa, Lath. 

 Ficedula abietina. 



Namn: Gransmyg ; Norska: Gransanger ; Dan- 

 ska: Gransanger; Finska: Tynnyrilintu. Tiltalti. 

 Kilttakerttii. 



Ofvan grågrön, under hvit med mer eller mindre 

 gul anstrykning. Öfver hvardera ögat ett dunkelt 

 gulaktigt streck. l:a vingpennan 5 — 10 mm. längre 

 än närmaste täckfjädrar. 2:a vingpennan kortare 

 än 6:te. Vingspetsen räcker på den hoplagda vin- 

 gen 11 — 12 mm. utom mellersta armpennorna. Iris 

 brun. Fötterna mörkbruna — svartaktiga. Längd 

 110—128 mm., vingen 56 — 65 mm. Årsungarna 



