22 



liksom hos föregående art mer gulaktiga än de 

 gamla. 



Gransångaren är mycket lik löfsångareu och 

 vid första påseendet ej lätt att skilja från. denne. 

 Den karaktär, hvarpå han utom på vingpennornas 

 förhållande till hvarandra lättast kan igenkännas, är 

 fötternas mörka färg. .Vingarna hos denna art äro 

 ej heller så spetsiga som hos löfsångaren: spetsen 

 räcker nämligen på den hoplagda vingen endast 

 11 — 14 mm. utom de mellersta armpennorna, då 

 den åter hos löfsångaren räcker 15 — 20 mm. utom 

 desamma och hos grönsångaren 20. — 25 mm. 



Gransångaren är, oss veterligen, ej med sä- 

 kerhet funnen häckande söder om Värmland (Kolt- 

 hoff) och norra Uppland (Kolthoff). Vid Sundsvall 

 var han vanlig sommaren 1887 (Kolthoff). I den 

 egentliga Lappmarken synes han ej finnas, men är 

 funnen vid Lycksele och Skellefteå. I Norge är han 

 tämligen vanlig och häckar där från och med Kri- 

 stianiatrakten upp till polcirkeln och något däröfver. 

 I Saltdalen, som torde vara artens nordgräns, häckar 

 han t. o. m. öfver den egentliga barrskogen (Collett 

 1894). I Finland är han sällsynt i landets södra 

 delar, men allmännare mot norden och går upp till 

 Ii, Kusamo och de sydöstra delarna af ryska Lapp- 

 marken. Han är äfven funnen i Olonetz. I Dan- 

 mark förekommer han under flyttningen, men lär 

 ock ha häckat där (Collin). Utom i Norden häckar 

 gransångaren såväl i Tyskland som längre söderut 

 i Europa. Vintern tillbringar han i Medelhafs- 

 länderna. 



Han bosätter sig helst i barrskogar, men längs 

 Norges vestkust, där barrskog ofta saknas, finnes han 

 äfven i löfskog (Collett 1877). I sitt lefnadssätt 

 liknar han mycket löfsångaren, och hans lockton är 

 densamma, sången däremot är olika. Sv. Nilsson 

 liknar den vid pilfinkens kvitter och uttrycker den 

 med orden »tjipp tjapp tjapp». 



Om våren ankommer gransångaren ganska tidigt 

 till Sverige, vanligen i midten af april. I Bohuslän 

 har den ene af oss funnit honom redan första da- 

 garna af nämnda månad. Höstflyttningen börjar i 

 mediet af september och räcker ungefär en månad, 

 under hvilken tid han talrikt sträcker öfver, Öland. 

 Ännu i slutet af oktober finnes en och annan ung- 

 fågel kvar (Kolthoff). Sitt bo lägger gransångaren 

 vanligen på marken. Prof. Collett (1894) uppgifver 

 dock som ett undantag, att ett bo blifvit funnet i 

 en granbuske omkring 1 meter från marken. Äggen, 

 som vanligen äro G — 7 till antalet och 14 — 15 mm. 

 långa samt 11 — 11,5" mm. tjocka, äro till färgen 

 hvita med mörkbruna eller svartbruna prickar och fläc- 

 kar, som vanligen äro tätast kring den tjockare ändan. 



Nordiska löfsångaren, Phyllopseustes borealis, 

 Bias. (Tafla 7, fig. 4). 



Syn. Sylvia eversmanni, Middend. 



Ofvan grågrön, under gråhvit med gulaktig an- 

 strykning. Yttre kanterna på de gråbruna ving- 

 och stjärtpennorna ljusgröna. Ett bredt band från 

 näbbet öfver ögat hvitgult, ett annat genom ögat 

 olivgrått. Första radens armtäckfjädrar med livit- 

 aktiga spetsar, hvarigenom ett band tvärs öfver vin- 

 gen uppstår, framför hvilket stundom finnes ett an- 

 nat otydligare, hvitt band. 2:dra vingpennan något 

 längre än 6:te. Längd 123 — 140 mm., vingen 63 

 — 73 mm. Honan är något mindre än hanen. 



Denna lilla sångare är ganska lik vanliga löf- 

 sångaren, men skiljes lätt på det ljusa bandet å vin- 

 gen och på sitt längre och gröfre näbb, som påmin- 

 ner om bastardnäktergalens. 



Första handpennan är enligt Meves 5 — 6 mm. 

 längre än täckfjädrarna, och i British Museums ka- 

 talog säges den skjuta (0,3 — 0.45 eng. t. =) c:a 7,5 — 

 — 11, -t mm. utom dessa. Collett (1877) säger där- 

 emot, att den är obetydligt (1 mm,) längre, lika med 

 eller t. o. m. kortare än täckfjädrarna. Hos dem vi 

 undersökt är den e:a 5 mm. längre än dessa. 



Det område, inom hvilket den nordiska löfsån- 

 garen häckar, sträcker sig från Finnmarken genom 

 norra Asien ända till Alaska. Vintern tillbringar 

 han ej som sina samsläktingar i Afrika utan på de 

 stora öarna söder om Asien. I Sverige är han ännu 

 ej anträffad. I norska Finnmarken är han däremot 

 ej sällsjmt. Collett har funnit honom i Sydvaran- 

 ger och i hela den nordliga delen af Tanadalen samt 

 vid Porsangerfjorden, och på sistnämnda ställe har den 

 ene af oss iakttagit honom vid Laxelfvens mynning. 

 Plan är vidare funnen vid Onegas norra strand (Mela) 

 och sannolikt äfven inom ryska Lappmarken (En- 

 vald 1888). Nordiska löfsångaren bebor uteslutande 

 björkskog och väljer den högsta och frodigaste, som 

 står till buds. Födan utgöres till väsentlig del af 

 den i dessa trakter massvis förekommande myggen. 

 Hvar hane synes utse en högt belägen plats, där han 

 från någon trädtopp flitigt låter höra sin sång. 

 Denna liknar ej våra öfriga grönsångares; Collett sä- 

 ger, att clen består af en enda strof, zi-zi-zi-zi o. s. v., 

 upprepad 14 — 16 gånger. Stroferna följa tätt på 

 hvarandra. Nästet är öfvertäckt och synes vanligen 

 innehålla 6 — 7 ägg (Collett 1894), som äro hvita 

 med eller någon gång utan ljusa röda fläckar. 



Bastardiiäktersralsläktet, Mippoläls. Brehm. 



Cliloropeta, Smith. 



Näbbet vid roten bredt och nedtryckt, dess si- 

 dor, uppifrån sedda, räta, käkkanterna ej inböjda, 



