27 



Iclufven. Tarserna längre än mellantån med klo. 

 Fjäderbeklädnaden tämligen sträf. Könen likna 

 hvarandra. 



Järnsparfvama äro lifliga fåglar, som till lynne 

 och lefnadssätt mycket likna sångarna, från hvilka 

 de dock i flera detaljer af systematisk betydelse 

 väsentligt afvika. Järnsparfvama rugga om hösten, 

 om våren ersättas blott en del afnötta fjädrar. 

 Ungarna äro mer fläckade än de gamla. I båda 

 dessa hänseenden afvika de skarpt från sångarna. 



De lifnära sig af insekter, men äta äfven frön, 

 isynnerhet under den kallare årstiden. 



Järnsparfvama, af hvilka man känner 16 arter, 

 bebo det palaearktiska området samt länderna söder 

 om Medelhafvet. Hos oss finnes endast en art. 



Järnsparfven, Accentor modularis, L. 

 (Tafla 9, fig. 12, vårdräkt). 



Syn. Tharraleus modularis. 



Namn: Danska: Almindelig Brunelie, Stor 

 Gjaerdesmutte, Graairislc, Vinter nätter gal. Norska: 

 lilaairisk, Jemsjmrv. Finska : Rautiainen. 



Ofvan rostbrun, på rygg och skuldror med svart- 

 aktiga fläckar, i det h varje fjäder har ett längsgå- 

 ende, brunsvart band. Hufvudet, halsen och bröstet 

 mörkt askgrå med mer eller mindre brunt på huf- 

 vudet och örontäckfjädrarna samt stundom med 

 mörkare bruna fläckar på hjässan. Vingarna mörk- 

 bruna, hand- och armpennorna med ljusa kanter i 

 yttre fanet. Magen ljusgrå, sidorna och undergum- 

 pen med mörkare bruna fläckar. Stjärten mörk- 

 brun. Om hösten efter ruggningen är dräkten mer 

 rödbrun, hufvudet af nära nog samma färg som 

 ryggen och tydligt fläckad! Fötterna brungula. 

 Iris rödbrun. Längd 152 — 101 mm. Vingen G5 

 — 71 mm. 



Ungen ofvan brunaktig med ljusare hufvud och 

 täta, svarta fläckar. Under rostgul med bröst och 

 sidor svartfiäckade, hakan och magens midt hvit- 

 aktiga. 



Järnsparfven kan hos oss sägas vara en subal- 

 pin fågel, som tilltager i antal mot norden och har 

 sitt egentliga hem i Lapplands skogar, där han all- 

 mänt häckar. Någon gäng träffar man honom dock 

 bosatt i sydligare ängder. Den ene af oss har funnit 

 hans bo vid Skara, på Billingen och nära Åmål och 

 sett hans ägg från Borås. Äfven från Värmland ha 

 vi sett bon, tillhörande järnsparfven; vid Hasselfors i 

 Nerikc, i Östergötland (Sundström), ja till och med 

 i Skåne är han funnen häckande (T. Tliott). På 

 Gotland är lian några, gånger funnen mot, slutet af 

 vintern (Kolmodin). I Norge går han mot norden 

 lika långt som barrskogen, således ända till Por- 



sangerfjorden och Sydvaranger (Collett), och äfven på 

 fjället bestämmer barrskogens gräns också järnsparf- 

 vens utbredning. I Finland synes han vara skäli- 

 gen sällsynt, men är dock åtskilliga gånger funnen 

 häckande i mellersta och södra delarna af landet 

 såsom vid Kuopio, Hirvilahti, Lampis och Uskela 

 (Mela) samt vid Fagervik i Nyland (E. Hisinger). 



I Danmark förekommer han häckande öfver 

 hela landet, om ock ej talrikt. Hans antal lär för 

 öfrigt växla mycket under olika år. Äfven på Born- 

 holm är han funnen (Collin). Det är eget att finna 

 denna i Skandinavien egentligen subalpina fågel all- 

 män i Danmark ocli på tyska låglandet, där han 

 talrikt häckar i trädgårdarna. Järnsparfven bebor 

 hela Europa samt går mot söder till norra Afrika 

 och mot öster till Mindre Asien. 



Järnsparfven ankommer till norden tidigt om- 

 våren och flyttar sent bort. Under flyttningen är 

 han mycket allmän i Bohuslän och i Dalsland, 

 hvarifrån sträcket går dels öfver Vestergötland samt 

 dels efter kusten ned till Halland och Skåne, dal- 

 man träffar honom allmän under sträektiden. Åt- 

 minstone vissa år är han allmän under senhösten 

 äfven på södra Öland (Kolthoff), hvilket tjäder också 

 på ett östligt sträck. I Uppland är han äfven un- 

 der flyttningen mycket sällsynt, ej . heller i Söder- 

 manland, Östergötland och Nerike synes han under 

 sträcket vara allmän. Till Bohuslän och Vestergöt- 

 land ankommer han om våren redan första dagarna 

 i april, och sträcket varar tills mot slutet af nämnda 

 månad. Höstflyttningen inträffar mot slutet af sep- 

 tember och pågår hela oktober månad. I Bohuslän 

 var ett och annat individ kvar ännu i november 

 och ett par gånger sågs han öfvervintra. I södra och r 

 vestra Norge är han funnen öfvervintrande (Collett 

 1894), och i Skåne kvarstannar han ej sällan öf- 

 ver den kalla årstiden (T. Thott). 



Såväl under häcktiden som under flyttningen 

 uppehåller järnsparfven sig helst i täta snår, häri 

 påminnande om gärdsmygen. Endast när han sjun- 

 ger sätter han sig i toppen af ett mindre träd. Sån- 

 gen är omväxlande och behaglig. 



Boet hafva vi funnit i täta granbuskar, någon 

 gång finnes det på marken. Det är väl byggdt och 

 består hufvudsakligen af mossa. Från Lappland er- 

 hållna bon voro inuti klädda med renhår. Äggen, 

 5—0 till antalet, äro blågröna, påminnande om 

 buskskvättans och rödstjärtens, men mörkare. Längd 

 17—24 mm., tjocklek 15—18 mm. 



2 Underfam. Törnskator, Lanini. 



Då törnskatsläktet är det enda hithörande, som 

 linnes företrädt i norden, hänvisa vi till den be- 



