28 



skrifning vi nedan lemna af dess yttre. Hithörande 

 fåglar böra, om hänsyn tages till samtliga kända 

 former, bilda en egen familj. 



Törnskatsläktet, Lanius, L. 



Näbbet starkt, högt och från sidorna hoptryckt, 

 näbbiyggen bågböjd, öfvernäbbet, som är längre än 

 undernäbbet, försedt med ett tandlikt hak och med 

 spetsen nedböjd. Undernäbbets spets uppböjd. Mun- 

 vikarna ofvan försedda med borstlika här. Näs- 

 borrarna glest täckta med framåtriktade, hårlika 

 fjädrar. Vingarna tämligen korta, 3:dje och 4:de 



Hufvud af varfägel. ! / 3 af nat. storlek. 



pennorna längst. Stjärten lång, med 12 pennor, 

 sidopennorna äro kortare, hvarigenom stjärten blir 

 rundad. Fötterna jämförelsevis svaga, tarsen längre 

 än mellantån, klorna skarpa och krökta. Könen 

 likna i regel hvarandra. 



Törnskatorna kunna sägas vara roffåglar i tät- 

 tingskepnad ; Linné förde dem också till roffåglarna, 

 ej till tättingarna. De äro trätgiriga, och hvarje 

 par har under häckningstiden sitt jaktområde, inom 

 hvilket det ej gärna tål andra fåglar af samma slag, 

 och äfven för andra småfåglar göra de vanligen 

 grannskapet olidligt. En gång iakttog dock den ene 

 af oss, hur en Sylvia nisoria och en Lanius collurio 

 häckade ej långt från hvarandra i samma busksnår. 

 De bygga öppna, väl hopkomna bon, som de 

 fästa i buskar eller träd, samt lägga hos oss endast 

 en kull årligen. 



Deras föda består till stor del af större insek- 

 ter, men åtminstone de större arterna förtära äfven 

 olika slags ryggradsdjur. Sitt byte gripa de med 

 näbbet, och äfven under flykten bäres det, så långt 

 vår erfarenhet räcker, i näbbet. 



Vår vanliga törnskatas egendomliga vana att 

 spetsa sitt byte på hagtornstaggar och liknande har 

 länge väckt iakttagares intresse, och man har oftast 

 förklarat hennes beteende så, som skulle hon här- 

 vid samla förråd för kommande behof. Enligt vårt 

 förmenande är anledningen till att hon spetsar sina 

 offer en helt annan. Hennes byte är för stort att 

 sväljas helt, och med sina jämförelsevis svaga fötter 

 kan hon blott med svårighet — åtminstone ej be- 

 kvämt — fasthålla detsamma, medan det styckas. 

 Men sedan en insekt väl är uppträdd, är det lätt 



för törnskatan att med sitt skarpa, kraftiga näbb 

 stycka sitt offer. Vi hafva ofta iakttagit henne sys- 

 selsatt med detta arbete. Då törnskatan dödar myc- 

 ket mer, än hon förtär, så äro också på de ställen, 

 där hon har sitt stamhåll, spetsade insekter vanliga 

 företeelser. Emellertid förtär hon dem enligt vårt 

 förmenande aldrig, sedan de hunnit blifva gamla 

 och torra eller öfvergått i förruttnelse. Anmärk- 

 ningsvärdt är, att den vanliga törnskatan i Norge 

 endast sällan lär spetsa upp sitt byte (Collett 1877). 



Äfven vårfågeln beter sig på liknande sätt. 

 Han ■ klämmer fast sitt byte i en liten grenklyka 

 för att, sittande inunder detsamma, i allsköns be- 

 kvämlighet bit för bit sönderst} T cka det med näbbet, 

 såvida han ej nöjer sig endast med sitt offers hjärna 

 eller hufvud.* 



Följande händelse torde förtjäna att i detta 

 sammanhang omtalas. Den ene af oss gaf en gång 

 en död gulsparf åt en fången vårfågel. Efter åt- 

 skillig tvekan och mycket letande försökte denne 

 att fästa gulsparfven mellan burens ståltrådsspjälar, 

 men då vårdaren sedan insatte en grenklyka i buren, 

 fäste vårfågeln gulsparfven på vanligt sätt för att 

 sedan sönderstycka och förtära honom. Och alla de 

 djur, han sedan fick, behandlades på samma sätt. 



Någon gång kan man visserligen få se törn- 

 skatorna och särskildt vårfågeln göra ett försök att 

 under måltiden fasthålla sitt byte med fötterna, men 

 finnes någon törnig buske eller lämpligt träd i när- 

 heten, tillgripes dock vanligen det gamla, bepröfvade 

 sättet inom kort. Ben, fjädrar, hår och dylikt, som 

 de ej kunna smälta, lära de i likhet med roffåg- 

 larna då och då stöta upp i form af bollar. 



Törnskatorna flyga skäligen illa och endast kor- 

 tare sträckor åt gången, deras flygt sker i bågar, 

 påminnande om hackspettarnas. Deras gång är hop- 

 pande, på marken röra de sig sällan. 



Törnskatorna, af hvilka man känner omkring 

 50 arter, äro utbredda såväl öfver Europa, Asien 

 och Afrika som Nordamerika. 



Ofversikt af arterna. 



I. Ryggen askgrå. 



A. Pannan grå, l:sta handpennan längre än 



V 3 af den 2:dra L. excubitor. 



B. Pannan svart, l:sta handpennan kortare 



än V 3 af den andra L. minor. 



II. Byggen rödbrun med eller utan mörkare 



fläckar L. collurio. 



III. Byggen svart, hjässan, nacken och bakhal- 

 sen rödbruna L. senator. 



* Den tyske ornithologen I. F. Naumann ger i sitt ar- 

 bete öfver Tysklands fåglar, del 2, s. 5, en liknande förkla- 

 ring af denna lörnskatornas vana. 



