29 



Vårfågeln, Lanius excubHor, L. (Tafla 8, fig. 3). 



Namn : Större törnslcata, Väktare. Norska : 

 Varsler. Danska: Gråa TomsJcacle, Buskhög, Stor 

 TornsJcade. Finska: Isompi lepinhäinen, Metsä- 

 haJcki, LapinharakJca. Lapska: Shirri. 



Ofvan ljust askgrå, under hvit, ofta med svag 

 rosenfärgad anstrykning och stundom med en svag 

 vattring på bröstet. Från öfvernäbbet genom ögat 

 ett bredt, svart band, som slutar bakom örat. Öfver 

 detta ett mer eller mindre tydligt smalt, hvitt streck. 

 Skulderfjädrarna med breda, hvita spetsar, som bilda 

 ett ljust band. Vingarna svarta med en hvit fläck 

 midt på handpennorna och stundom äfven en lik- 

 nande midt på armpennorna. Armpennorna med 

 hvita spetsar. Stjärten svart med de yttersta pen- 

 norna till större delen hvita och de följande med 

 hvita spetsar. Endast de mellersta stjärtpennorna 

 öro helt svarta. Näbbet svartaktigt, undernäbbet 

 vid roten ljust homfärgadt. Fötterna svarta. Iris 

 mörkbrun. Könen likna hvarandra, dock är honan, 

 isynnerhet som yngre, ofta något mer vattrad än ha- 

 nen. De yngre fåglarna äro matt vattrade på bröstet. 

 Längd 252—278 mm. Vingen 110 — 118 mm. 



Vårfågelns dräkt varierar mycket, och detta 

 framträder isynnerhet beträffande den hvita fläcken 

 på armpennorna. Många fflgelkännare ha äfven 

 uppdelat arten i flera, hvaraf två, Lanius excubitor 

 och Lanius major, skulle finnas inom Skandinavien. 

 Den förre eger, den senare saknar den hvita fläcken 

 på armpennorna. 



Emellertid ha andra forskare (bland dem Meves 

 och Collett 1893) lyckats uppvisa, dels att de olika 

 s arterna» para sig med hvarandra, dels att inom 

 samma kull förekomma ungar såväl med som utan 

 armfläck, dels .slutligen att en hel kedja af öfver- 

 gångsformer mellan den typiska Lanius excubitor 

 och den typiska Lanius major förekommer. Om 

 olika arter kan det ej längre vara tal, näppeligen 

 en3 om konstanta raser. 



Ehuru vårfågeln hufvudsakligen häckar i Sve- 

 riges nordliga delar, är hans bo dock någon gång 

 funnet äfven i nordöstra och mellersta Skåne (Carls- 

 son)* samt i Dalarne. I Jämtland blir han där- 

 emot allmännare och är i Lappland ej egentligen 

 sällsynt, han häckar hos oss ofta i björkbältet. I 

 Norge häckar han också egentligen inom det alpina 

 och subalpina området. Han är funnen så nordligt 

 som Sydvaranger (Collett 1877). På fjällen öfver- 



* Den från Nilssons fauna hemtade ocli i litteraturen ej 

 ovanliga uppgiften, att vårfågeln allmänt skulle bygga. bo i 

 Göteborgstrakten, förefaller oss i högsta grad osannolik. Ko- 

 dan A. W. Malin bar i sin liolmsläns fauna framhållit detta, 

 >/< h vårfågelns bo är sodan aldrig funnet därstädes. 



skrider han stundom trädgränsen, men häckar dock 

 alltid nedom densamma. I Finland häckar han 

 allmänt i Lappmarken och landets nordliga trakter 

 samt förekommer under vår- och höstflyttningarna 

 i de södra och mellersta delarna (Mela). Vi ha ej 

 sett några uppgifter om, att han skulle öfvervintra 

 därstädes. 



I Danmark är han funnen här och hvar, isyn- 

 nerhet om hösten och vintern, men vi ha ej funnit 

 honom omtalad såsom häckände. 



Ehuru en del vårfåglar om vintern flytta ur 

 landet, stanna dock många kvar äfven under de 

 strängaste år. De hålla då företrädesvis till på slätt- 

 bygden. Från och med oktober är vårfågeln sålunda 

 ej egentligen sällsynt på Upplands och Vestergöt- 

 lands slätter, äfvensom i Skåne. Äfven på Gotland 

 är han denna årstid funnen. I Norge har han öf- 

 vervintrat så nordligt som i Saltdalen (Collett 1893). 



Hans föda under denna årstid utgöres mest af 

 gulsparfvar och sorkar. Ser han från sin utkiks- 

 plats, som han gärna väljer i toppen af ett fristå- 

 ende träd, något byte, kastar han sig ned mot mar- 

 ken och flyger längs denna, slugt begagnande sig 

 af hvarje skydd, som erbjudes, till sitt offer. Med 

 ett kraftigt tag griper han det med näbbet öfver 

 nacken och återvänder, alltjämt med sitt byte i näb- 

 bet, till närmaste träd eller buske, där han fäster 

 det i någon grenklyka. Är fågeln hungrig, förtär 

 han genast hjärnan, men i annat fall får kroppen 

 hänga orörd. Är det godt om sorkar, kan vårfågeln 

 fånga den ena efter den andra och fästa dem här 

 och hvar i träden utan att sedan röra dem. All- 

 mänt anges, att vårfågeln skulle bortföra sitt byte 

 i klorna. Vi ha aldrig varit i tillfälle att iakttaga 

 något sådant, men däremot mångfaldiga gånger sett 

 honom bära både gulsparfvar och sorkar i näbbet. 

 En vårfågel, som den ene af oss nedsköt, bä"r så- 

 lunda en lefvande gulsparf i näbbet, ett byte, som 

 han dock knappast skulle kunna fasthålla med sina 

 relativt svaga fötter. Som ett bevis på vårfågelns 

 rofgirighet kunna de talrika berättelser, om hur han 

 fångats på limspö under försök att åtkomma fågel- 

 fängarens lockfågel, anföras. 



Om sommaren lefver vårfågeln hufvudsakligen 

 af större insekter, ehuru han äfven förtär småfåglar 

 och däggdjur, med hvilka han ock stundom matar 

 sina ungar. 



Vårfågeln är särskildt vintertiden mycket skygg, 

 en skygghet, som han dock vid boet bortlägger, och 

 mot roffåglar och kråkor visar han ett förvånande 

 mod, i det han pä det mest närgångna sätt förföl- 

 jer dem, så ofta de visa sig. Af denna hans egen- 

 skap begagnade sig ock i fordna tider falkfångarna, 



