35 



än det undre. Näsborrarna dolda af små fjädrar. 



3:dje — 6:te vingpennorna längst. Stjärten längre än 

 vingen, dess sidopennor af af tågan de 

 längd (se tafl. 9, fig. 1), så att den 

 yttersta knappast har stjärtens halfva 

 längd. Ungarna äro i motsats till 



Knivtid af stjiirimes skogsmesarnas olika tecknade mot de 



något förstoraiU. 



gamla. 



Stjärtmesarna fördes förr till samma släkte som 

 skogsmesarna, från hvilka de dock, utom genom 

 yttre kännetecken, afvika äfven beträffande lefnads- 

 sättet, isynnerhet bobyggnaden. Medan alla skogs- 

 mesar häcka i trädhål, bygga stjärtmesarna ett fritt, 

 öfvertäckt bo. 



Släktet, som bebor såväl det patearktiska som 

 det nearktiska området, omfattar 14 arter, hvaraf 

 en finnes i norden. 



Stjärtmesen, Orites caudaius, (L.). (Tafla 9, fig. 1, 

 gammal fågel, fig. 2, ung fågel om hösten). 



Syn. Furus caudatus, Acredula caudata. 



Namn: Ältita, Stjärttita. Norska: Langhalet 

 Meise, Stjcrtmeise. Danska: Stjertmeise, Halemeise, 

 Langhalet Meise. Finska: Pyrstötiiainen. 



Hufvud, hals och bröst hvita, magen hvit med 

 gråaktig eller rödaktig anstrykning. Skuldrorna, öfrc 

 stjärttäckarna och de mellersta stjärtpennorna svarta, 

 stjärtens sidopennor med hvitt ytterfan och hvit 

 spets. Ryggens sidor och midt fläckiga af svart och 

 rödgrått. Vingarna brunsvarta, de inre armpennorna 

 till stor del hvita. Iris brun, ögonlockskanterna gula. 

 Näbb och fötter svarta. Könen likna hvarandra. 

 Längd 143 — 164 mm. Vingen 62 — 65 mm. Stjär- 

 ten 88—102 mm. 



Ungarna ofvan brunsvarta. Hjässans midt hvit, 

 men hufvudets sidor, pannan och nacken brunsvarta. 

 Hela fågeln saknar de gamlas vackert rödgråa färg. 

 Fötterna ljusröda. Hos årsgamla fåglar kvarstår 

 ännu af ungdräktcn ett smalt, svartaktigt band från 

 näbbroten genom ögat. 



Under vintern färgas fjädrarna kring näbbet 

 genom den ständiga beröringen med mer eller min- 

 dre kådiga knoppar och kvistar smutsgula. Stjärt- 

 mesen gör till följd af sin yfviga fjäderbeklädnad 

 och långa stjärt intryck af att vara större, än han 

 är. Om man bland våra småfåglar undantager 

 kungsfågeln och möjligen gärdsmygen, har han den 

 minsta kroppen af dem alla. 



Stjärtmesens utbredningsområde sträcker sig 

 från Skandinavien i vester till Japan i öster samt 

 omfattar Europas norra och mellersta, delar. I Eng- 

 land ersattes han af en mycket närstående form, 



O. roseus, Blyth. I Sverige, där han ingenstädes är 

 mycket allmän, går han upp till trakten af Sunds- 

 vall och till Östersund, vid hvilka ställen han fun- 

 nits häckande (Sundström 1888). På Gotland lär 

 han häckat (Kolmodiu), och på Öland är han iakt- 

 tagen (Sundström 1888). I Norge är han allmän i 

 de östra delarna, sällsyntare mot vester och besöker 

 kusttrakterna endast vår och höst. Han går långt 

 nordligare där i landet än hos oss, han är nämli- 

 gen funnen ej blott vid Saltdalen, hvarest han är 

 allmän och finnes året om, utan äfven vid Ram- 

 fjord nära Tromsö (Collett). På fjällen går han upp 

 till barrskogens öfre gräns (Sundevall). Genom jäm- 

 förelse med äldre, tillförlitliga uppgifter har man 

 påvisat, att stjärtmesen under de sista åren i norra 

 Norge (Saltdalen) tilltagit i antal (Gollett 1894). 

 Men att detta, såsom man antagit, skett genom in- 

 vandring österifrån, synes oss mindre sannolikt, då 

 stjärtmesen, så vidt man känner, i Sverige ej går 

 på långt när så långt mot norr och på det hela ta- 

 get här synes vara mindre allmän än i Norge. I 

 Finland är han ganska sällsynt i de södra och meller- 

 sta trakterna, han häckar upp till Kuopio och är hö- 

 stetid funnen i Österbotten upp till Pudasjärvi (Mela). 

 I Danmark finnes han i de flesta större skogar och 

 häckar mångenstädes (Collin). 



Stjärtmesarna äro till lynnet milda och säll- 

 skapliga. Sinsemellan ser man dem aldrig kifvas, 

 och med andra fåglar följas de sällan ät. Om nät- 

 terna lära de sätta sig tätt intill hvarandra, och i 

 fångenskap mata de och hjälpa hvarandra. 



Stjärtmesen är ej någon sångare, hans förmåga 

 i den vägen inskränker sig till ett egendomligt knäp- 

 pande, som han ofta låter höra. Han är i ordets 

 fulla bemärkelse en strykfågel, som under senhösten 

 och vintern familjevis eller i mindre, glesa flockar 

 ströfvar vida omkring. Under dessa ströftflg tyckes 

 han alltid ha brådt, flyger från träd till träd och 

 stannar blott en stund i hvarje. I största skynd- 

 samhet genomsöker han trädgrenarna, klättrande än 

 på deras öfversida än hängande under dem, sökande 

 puppor och insekter, som han sedan sväljer hela. 

 Sin mesta föda tyckes han under vintern finna) iland 

 barrträdens barr, han är vanligen längre sysselsatt 

 där än i löfträden. Under sommaren åter vistas 

 stjärtmesen bland löfträd, och han fäster hos oss 

 helst sitt bo i björkar, men äfven i andra träd 

 hafva vi funnit det. Stjärtmesen bygger bland nor- 

 dens fåglar utan gensägelse det vackraste och bäst 

 hopkomna redet, ett riktigt litet konstverk. Till for- 

 men växlar det efter den grenklyka, i hvilken det 

 är byggdt, än är det tämligen rundt och än myc- 

 ket högt eller aflångt, men alltid är del täckt och 



