36 



ruiidt om slutet med endast ett litet ingångshål på 

 sidan. Det är relativt stort, 15 — 25 cm. högt och 

 10 — 15 cm. i genomskärning. Boet är sammansatt 

 af grön mossa samt utvändigt särdeles vackert, klädt 

 med lafvar och dylikt, hvarigenom det kommer att 

 likna den stam, vid h vilken det är fästadt, och inuti 

 fodradt med fjädrar. Dess väggar äro mycket ela- 

 stiska, och då ungarna växa till, utvidgas boet. Stun- 

 dom njjpsta häl i dess väggar, hvarigenom ungarna 

 kunna sticka ut sina stjärtar. Collett (1894) omta- 

 lar ett fynd af ett hängande stjärtmesbo, byggdt 

 mellan fina alkvistar, och Nilsson säger, att det 

 »stundom skall finnas ett hål på hvar sida, midt 

 för hvarandra». En rufvande hona igenkännes lätt 

 därpå, att stjärtfjädrarna äro böjda till följd af bo- 

 ets ringa utrymme. Hos hanen, som hjälper honan 

 så väl vid bobyggnaden som med rufningen, men 

 ej är så flitig som hon, märkes denna olägenhet 

 mindre. 



Äggen, vanligen 9 — 11, men någon gång ända 

 till 15, äro hvita, stundom ofläckade, men oftast 

 med glesa, rödaktiga, små Häckar. Längd 13 l / 2 — 

 15 mm., tjocklek 10,5 — 11,5 mm. 



Messläktet, Petrus, (L.). 



Namn: Skogsleupa, alleupa (Södermani.), snö- 

 tete, brotatete, altete, (Nerike) gälla mesarna med 

 undantag af talgoxen i gemen. 



Näbbet starkt, tämligen kort och kägelformigt, 

 ej så hoptryckt som hos stjärtmesarna, öfvernäbbet 

 utan hak och nästan af samma längd som det un- 

 dre. Näsborrarna små, runda och täckta af framåt- 



Hufvud ocli nilbb ;if talgoxe. 



liggande, små fjädrar. Stjärten af medelmåttig längd, 

 tvär eller svagt klufven, dess sidopennor i det när- 

 maste lika långa som de öfriga. Fötterna under- 

 sätsiga och starka med krokiga, tämligen långa klor. 

 Tungan trubbig, i spetsen försedd med borst. Kö- 

 nen likna hvarandra, och ungarna äro i regel ej 

 olika de gamla. 



Mesarna äro lifliga, starka, viga och orädda. Som- 

 liga tillhöra barrskogen, medan andra föredraga löfsko- 

 garna, men alla arterna uppehålla sig mest i träden. 

 Här klättra de med stor skicklighet än ofvanpå gre- 



nar och kvistar än klängande på deras undersida 

 ofta med hufvudet lägst. De äro ej några goda 

 sångare, men ega lifliga locktoner, som växla med 

 årstiderna, och om våren sjunga flera arter, t. ex. 

 vår vanliga talgoxe, en kort, men munter visa, som 

 närmast kan uttryckas med de hastigt upprepade 

 stafvelserna »sittsi tu, sittsi tu». Tidigt om våren 

 höres den från alla håll genljuda i skogen. Me- 

 sarna hafva ett varningsskrik, hvarpå äfven fåglar 

 af andra slag akta, i det de skynda att gömma sig 

 eller sitta orörliga, så snart de höra mesen varsko 

 någon roffågel eller annan hotande fara. 



Mesarna äro allätare, de förtära visserligen mest 

 insekter, men äta äfven frön och bär, ej heller för- 

 akta de köttföda, ej ens i form af as, och feta sa- 

 ker t. ex. talg älska de med förkärlek. När de äta, 

 hålla de födan med fötterna och hacka sönder den 

 med näbbet. 



De fortplanta sig vid ett års ålder och lefva 

 under fortplantningstiden parvis. Under sensomma- 

 ren och hösten lefva de familjevis, men under sen- 

 hösten och vintern ströfva de i stora, men glesa 

 flockar land och rike omkring. Sådana flockar inne- 

 fatta individer hörande till de flesta bland mesar- 

 terna. Några arter, tofsmesen, svartmesen och tall- 

 titan, ströfva omkring vintern igenom i sällskap med 

 kungsfåglar och trädkrypare samt stundom talgoxar, 

 andra såsom talgoxen, blåmesen och kärrmesen äro 

 på ströftåg endast under senhösten, men ha under 

 midvintern oftast bestämda uppehållsorter, vanli- 

 gen i närheten af människoboningar, där de blifva 

 tämligen bofasta. Om man då fodrar dem med 

 hampfrö, talg eller dylikt, stanna de stundom kvar 

 och häcka i närheten. 



Mesarna uthärda endast med svårighet kallare 

 vintrar och duka stundom under i stor mängd. 

 Vinternätterna tillbringa de i ihåliga träd eller lik- 

 nande smyghål, och vid stark köld anträffas de ofta 

 döda i dessa sina tillflyktsorter. Sommaren efter 

 en stark vinter är deras antal i hög grad förmin- 

 skadt. Det oaktadt äro de, såsom framgår af of- 

 vanstående, äkta stann- och strykfåglar, som aldrig 

 lämna norden. 



Sina bon lä.gga de i trädhål, murar eller på 

 liknande ställen, stundom bygga de i uthängda hol- 

 kar. Somliga arter utmäjsla själfva i någon mur- 

 ken stubbe det hål, i hvilket de sedan häcka. Åt- 

 minstone två arter, talgoxen och tofsmesen, kläcka 

 två kullar årligen, och möjligen är detta fallet med 

 samtliga mesar, ehuru vi ej iakttagit något säkert 

 fall beträffande andra arter. De flesta lägga ett 

 större antal ägg. Till färgen äro äggen hvita med 

 rödaktiga punkter och fläckar. 60 arter äro kända, 



