38 



föda finnes. Och omhuldas han genom att erhålla 

 hampfrö, talg eller dylikt, och hänger man mot vå- 

 ren ut holkar åt honom, eller finnas annars lämp- 

 liga hål att bygga uti, stannar han gärna kvar öf- 

 ver sommaren i någon trädgård eller park, rik på 

 höga, åldriga löfträd. Ingångshålet till boet, som 

 han helst lägger i någon ek eller i brist däraf i en 

 asp eller björk, väljes så litet, att blåmesen nätt 

 och jämt kan tränga sig in. 



Boet bygges af mossa och ängsull eller af ull 

 från får eller hare. Äggen, oftast 10 till antal, äro 

 14 — 18 mm. långa och 11 — 13 mm. tjocka samt 

 till färgen hvita med små, tätt stående, röda fläckar. 



Kärrmesen, Parus palustris, L. (Tafla 9, fig. 9). 



Syn. Poecile palustris. 



Namn: Entita, Talgtita, Talltita (Vestergötl.), 

 Mesliälta (Smal.), Gråmes, Gråtita (Norrl.), Myr- 

 sätta, Granlus (Östergötl.), Pytt (Blek.). Norska: 

 Sumpmeise, Hangetite, Tete. Danska: Graameise, 

 Hampmeise, Sumpmeise, Svartlcop. 



Ofvan grå, skuldror, rygg och öfvergump med 

 svag brun anstrykning, vingar och stjärt mörkgrå 

 med kanter af ryggens färg. Hufvudet ofvan och 

 nacken svarta med svag glans. Kinderna hvitak- 

 tiga, bakåt med inblandadt gråbrunt. Undersidan 

 hvitaktig med en mindre, svart fläck vid näbbroten. 

 Näbb brunsvart, ben blyfärgade. Iris mörkbrun. 

 Längd 128 — 136 mm., vingen 61 — 69 mm. 



Denna art, som af Linné och äldre zoologer, 

 liksom af många fågelkännare den dag i dag är, ej 

 skildes frän talltitan, liknar mycket denna, men af- 

 viker dels genom ett mycket olika lefnadssätt dels 

 genom en rad af yttre kännetecken, för hvilka när- 

 mare redogöres under följande art. 



I södra Sverige upp till Dalälfven är kärrme- 

 sen vanlig. Om hans förekomst norr om 61 bredd- 

 graden finnas uppgifter (Sundström 1 888) från Sunds- 

 vall och Jämtland (Mattmar), hvaraf den senare 

 dock vid jämförelse med' Colletts uppgifter från 

 Norge förefaller osannolik och torde behöfva be- 

 kräftelse. * På Gotland saknas han, hvilket äfven 

 lär vara fallet på Bornholm. I Norge är kärrme- 

 sen icke med säkerhet funnen norr om Trondhjems 

 stift (65° n. br.) samt är sällsynt redan norr om 

 Trondhjemsfjorden. Dessutom är han en låglands- 

 form, som försvinner redan i subalpina områden. 



* Visserligen anger Nilsson, att kärrmesen skulle träf- 

 fas t. o. m. inom polcirkeln, men det bör framhållas, att 

 denna författare säger sig aldrig hafva iakttagit talltitan i 

 naturen, hvarföre han under sina resor i norden sannolikt ej 

 skilt dessa arter åt. 



I Finland är kärrmesen ej funnen, men i Östersjö- 

 provinserna är han allmän. I Danmark är han all- 

 män på några trakter såsom Vendsyssel, där han är 

 talrikast af mesarna (Collin). Kärrmesens utbredning 

 norden påminner sålunda om blåmesens. Utom den 

 Skandinaviska norden finnes kärrmesen i vår världs- 

 dels centrala och vestra delar, och är äfven funnen 

 i södra Europa och Mindre Asien. 



Kärrmesen tillhör våra löfskogar, trädgårdar 

 och parker, och han saknas i oblandade barrskogs- 

 bestånd. Han är i likhet med blåmesen, som också 

 håller till i löfskog, vida mer stationär än de i barr- 

 skogen förekommande arterna, han deltager vanli- 

 gen ej heller i dessas ströftåg. En del kärrmesar 

 draga visserligen omkring under oktober och möj- 

 ligen november månader, men återvända sedan på 

 vintern till sina hem och stanna där ofta året öf- 

 ver, om riklig föda erbjudes. Härvid hålla de ofta 

 till i trädgårdar inne i själfva städerna. 



Boet bygges af grön mossa och ull eller lik- 

 nande. Äggen äro 7 — 9, hvita med mer eller min- 

 dre mörka, röda eller rödbruna prickar, längd 15 — 

 17 mm., tjocklek 10,5 — 12,5 mm. 



Talltitan, Parus borealis, de Selys Longchaniiis 

 (Tafla 9, fig. 10). 



Syn. Poecile borealis. 



Namn: Nordisk mes (Nilsson), Täte, Tete 

 (Norrl.), Talltita, Neting (Helsingl), Gråmes. Nor- 

 ska: Nordisk Meise, Haentite. Finska: Hömöttii- 

 ainen, Katajatiitinen. * 



Ofvan askgrå, vingar och stjärt mörkgrå med 

 ljusgrå fjäderkanter. Hufvudet ofvan och nacken 

 svarta. Kinderna rent hvita. Under hvitaktig med 

 en större, svart fläck under näbbroten. Näbb brun- 

 svart, lien gråbruna. Iris mörkbrun. Längd 129 

 — 138 mm. Vingen 62 — 68 mm. 



Sedan den belgiske fågelkännaren de Selys 

 Longchamps 1843 påvisade, att Linnés Parus pa- 

 lustris i Skandinavien omfattade tvänne former, 

 hvaraf de Selys kallade den ena Parus borealis, 

 hafva ornithologerna varit af skilda meningar an- 

 gående denna senare arts berättigande. Och de 

 Selys själf anser i ett senare arbete (1884) Parus 

 borealis vara endast en geografisk varietet, som öf- 

 vergår i Parus palustris. De svenska och norska 

 ornithologerna hafva emellertid samtliga varit af den 

 åsikten, att kärrmesen och talltitan äro själfständiga 

 arter, väl skilda från hvarandra. Och då just skan- 



* För öfrigt är att märka, det allmogen ej skiljer mel- 

 lan kärrmesen och talltitan, hvadan de namn, som tilläggas 

 den ena, äfven i viss mån afse den andra arten. 



