39 



dinaverna äro de, som ega de bästa tillfällena att i 

 naturen studera ifrågavarande fåglar, bör nog deras 

 omdöme verka afgörande. 



Nedanstående tabellariska öfversikt torde bäst 

 framhålla skillnaderna : 



Parus palustris. 



Den svarta hättan når blott 

 till midten på nacken och liar 

 en svag, blå glans. 



Hakfläcken ungefär af näb- 

 bets längd. 



Kinderna ej rent hvita, utan 

 bakåt med inblandadt gråbrunt. 

 Rygg brungrå. 



Tingens och stjärtens pen- 

 nor ined smala kanter af 

 samma färg som ryggen. 



Stjärten mer afrundad, dess 

 yttersta pennor 4—5, ja ända 

 till 8 mm. kortare än de mel- 

 lersta. 



Baktån med klo 12,5—14 

 mm. lång. 



Fjäderdräkten mindre yfvig, 

 hvilket förlänar fågeln ett 

 smärtare utseende. 



Parus borealis. 



Ben svarta hättan når till 

 början af ryggen och saknar 

 glans. 



Hakfläcken längre än näb- 

 bet, stundom af ända till 3 

 cms längd, men nedtill upp- 

 blandad med hvitt. 



Kinderna rent hvita. 



Eygg askgrå med svag, blå 

 anstrykning. 



Vingens och stjärtens pen- 

 nor med jämförelsevis breda 

 kanter af samma eller oftast 

 ljusare färg än ryggen. 



Stjärten mer tvär, dess yt- 

 tersta pennor i regel blott 1 

 — 2, sällan 4 mm., kortare än 

 de mellersta. 



Baktån med klo 15 -16 

 mm. lång. 



Fjäderdräkten synnerligast 

 om vintern mycket yfvig, få- 

 geln förefaller också i naturen 

 nästan klotrund. 



De skiljaktigheter, som vanligen anföras beträf- 

 fande näbbets storlek, kunna vi ej konstatera lik- 

 som ej heller Sundevalls uppgift, att stjärten hos 

 P. palustris är 1 — 3 men hos P. borealis omkring 

 7 mm. kortare än vingen. Denna senare karaktär 

 synes dock oftast hålla streck. 



När sedan till dessa olikheter läggas de skilj- 

 aktigheter, som finnas i de båda arternas utbred- 

 ning och lefnadssätt, och som nedan skola fram- 

 hållas, måste vi mcdgifva, att mycket talar för, att 

 de verkligen äro skilda åt. 



En norrman, Stejneger, har (1888) velat göra 

 troligt, att inom Skandinavien skulle finnas tvänne 

 former af Parus borealis, en vestlig från Norge, som 

 han kallat P. colletti, och den östliga hufvudfor- 

 men från Sverige. Prof. Collett har emellertid (1894) 

 påvisat denna åsikts ohållbarhet. 



Talltitan är en nordostlig art, som i fjärran 

 öster ersattes af en närstående form, P. camtschat- 

 kensis. I Skandinavien finnes hon öfver hela half- 

 ön. Collett anför henne från Sydvaranger och sä- 

 ger, att hon i Finmarken finnes så långt, som sam- 

 manhängande björkskog går. En gång är hon t. o. m. 



funnen på det skoglösa Vardö. I Sverige är hon 

 kanske något mindre allmän mot söder, men kan 

 lika litet som i Norge sägas vara undanträngd eller 

 ersatt af kärrmesen, där denna finnes. Särskiklt 

 vilja vi framhålla, det talltitan, långt ifrån att, så- 

 som A. W. Malm (1877) säger, vara sällsynt i Bo- 

 huslän, tvärtom ej saknas någonstädes, där barr- 

 skogsdungar finnas (Kolthoff). I Smålands barrsko- 

 gar är hon mycket allmän (Kolthoff). Vid Boda 

 på norra Öland har den ene af oss funnit henne i 

 stort antal. Däremot är hon lika litet som kärr- 

 mesen funnen på Gotland (Kolmodin). På fastlan- 

 det saknas hon på lämpliga lokaler knappast någon- 

 städes och torde vara vår allmännaste mes. Sunde- 

 vall och Nilsson säga, att kärrmesen och talltitan 

 då för tiden (1858) voro ungefär lika talrika vid 

 Stockholm och Upsala. Nu är detta ej längre fal- 

 let, ty talltitan är på dessa trakter vida talrikare 

 än kärrmesen. Redan Nilsson förmodar, att tallti- 

 tan först nyligen spridt sig mot söder, och detta 

 hans antagande stämmer väl öfverens med ofvan 

 anförda förhållande. I Finland är hon mycket all- 

 män till lappmarkens sydgräns, i det inre af finska 

 lappmarken är hon sällsyntare, men finnes åtmin- 

 stone till Muonio och Kuotajärvi (Mela). Hon säges 

 förekomma på Island. 



Talltitan håller så godt som uteslutande till i 

 barrskogarna och träffas in i djupaste vildmarken. 

 Vintern öfver stryker hon omkring från skog till 

 skog, och i de vanliga mestågen är hon alltid den 

 vanligaste, och man hör hennes lätt igenkännliga 

 läte öfverallt i skogen. Holmgren uttrycker det träf- 

 fande med »tjitji-tä eller tiitji-tä-tä-tä med tonvikt 

 på tä-ljudet, som är sträft och utdraget». Kärrme- 

 sen saknar alldeles detta hväsande läte, och hans 

 locktoner skiljas genast med lätthet från talltitans. 

 Talltitan begagnar ofta sitt hårda näbb att hacka 

 med. Sitt bo mäjslar hon sålunda själf ut i murkna 

 trädstammar. Af ett mycket stort antal bon, som 

 vi varit i tillfälle undersöka, voro de flesta hålen 

 helt eller delvis uppbackade af fågeln själf. Boet 

 är äfven i öfrigt helt olika de andra mesarnas. Tall- 

 titan bygger nämligen balen nästan uteslutande af 

 enbast, som hon själf hackar loss på enbuskarnas 

 stammar. Äfven häri skiljer hon sig således från 

 kärrmesen. Äggens antal är oftast 7 — 9, mera säl- 

 lan 10; de äro hvita med mer eller mindre talrika, 

 rödbruna prickar och fläckar, längd 13,5 — 15,5 mm., 

 tjocklek omkring 12 mm. 



Lappmesen, Parus cinctus, Bodd. (Talk 9, fig. 7). 



Syn. Parus sibiricus, Gmelin. Poecile sibi- 

 rica, Parus lapponicus, Lundahl. 



