40 



Namn: Sibirisk mes. Norska: Laplanäsmeise. 

 Finska: Lapin tiiainen, Pistiitiainen. Lappska: 

 Kassa virri, Kecip. 



Ofvan gråbrun, hufvudet och halsryggen mör- 

 kare, kinderna och halsens sidor hvita, halsen fram- 

 till svart, bröstet och bukens midt hvitaktiga, si- 

 dorna och undergumpen rödaktigt grå. Vingar och 

 stjärt mörkgrå, armpennorna med ljusa kanter. Kö- 

 nen likna hvarandra. Collett anger dock, att ho- 

 nan ofta på hufvudet är något mörkare än hanen. 

 Näbbet svartaktigt, benen blyfärgade. Iris brun. 

 Längd 130—145 mm. Vingen 62—69 mm. 



Lappmesen, hvilkens område sträcker sig mot 

 öster till Jenisej, ersattes än längre mot öster af 

 närstående arter. Han är en nordlig fågel, som i 

 Sverige ej är funnen häckande långt söder om Lyck- 

 sele lappmark. Från 64 — 65° n. br. sträcker sig 

 hans häckzon norrut (Nilsson). I Norge häckar 

 han allmänt i Finmarken, såsom vid Stabur- 

 naes i Porsanger (Collett, Kolthoff) och i Tana- 

 dalen, på hvilka ställen han lämnat barrskogen 

 bakom sig och lefver i björksnåren, vid Passvigs- 

 älfven i Sydvaranger, i Alten m. fl. ställen. Mot 

 söder går han där i landet mycket längre än hos 

 oss, han är funnen vid Tonset i Österdalen (Collett) 

 och vid Odnes i Kristians amt (Dresser). I regel häc- 

 kar han i barrskogens högre delar, där tallen börjar 

 blandas med björk. I Finland häckar han talrikt i 

 lappmarken och ehuru sällsyntare mot söder ned till 

 Kajana. Vintertid är han funnen än längre i söder, 

 till Kuopio (Mela). I Danmark är han ej iakttagen. 



Om vintern ströfvar han söderut, men synes ej 

 utsträcka sina färder längre än till Bohuslän, Vester- 

 götland, Stockholm och Upsala, hvarest han i säll- 

 synta fall iakttagits (Nilsson). * 



Lappmesen är ej sk}'gg, han matar sina ungar, 

 när man står still bredvid boet, och om vintern går 

 han liksom talgoxen fram till husen för att söka 

 föda och är vid slakt mycket närgången, han äter 

 nämligen talg och kött med begärlighet. Collett 

 anför, att honan matas af hanen, medan hon ruf- 

 var, och att hon ofta, när hon hör hanen komma, 

 flyger mot honom för att mottaga födan. 



Till lefnadssättet liknar han mest talltitan, lik- 

 som denna hackar han själf ofta hålet till sitt bo i 

 murkna björkstammar, men använder äfven gamla 

 hackspetthål. Han lägger sina ägg tämligen sent 

 på året i början af juni eller senare. Boet består 

 af mossa, blandad med hår och fjädrar. Äggen, 



* I Sundströms (1888) tabeller finnes lappmesen uppta- 

 gen som häckande i Wäderstads socken i Östergötland. I 

 texten hafva vi ej kunnat finna detta fynd omnämndt, och det 

 torde i hög grad behöfva bekräftelse. 



6-9 till antalet, äro 15—16 mm. långa, 12 — 13 

 mm. tjocka, de äro hvita med ljust rödbruna fläc- 

 kar och punkter. 



Tofsmesen, Parus crisiaius, L. 



Syn. Lopliophanes cristatus. 



Namn: Tofsmes, Tofsmössa (Malm), Tofstita 

 (Värml.), Meshatt, Hattmes, Meshung, Granlus. 

 Norska: Tofsmeise. Danska: Tofsmeise. Finska: 

 Töyhtötiiainen.. 



Ofvan gråaktigt olivbrun. Vingar och stjärt 

 gråbruna. Hufvudet med en uppstående tofs af 

 vattrade fjädrar, svarta med hvita kanter. Hufvu- 

 dets sidor hvita med en böjd, svart linie i örontrak- 

 ten. Strupen svart och en smal ring kring halsen 

 af samma färg. Under gråaktigt hvit. Näbbet svart- 

 aktigt, benen blyfärgade. Iris rödbrun. Könen likna 

 hvarandra, men honan har något kortare tofs och 

 det svarta på strupen mindre. Längd 119 — 125 mm. 

 Vingen 59 — 65 mm. 



Ungarna likna de gamla, men ha orenare fär- 

 ger och obetydlig tofs. 



Tofsmesen förekommer öfver större delen af 

 Europa. I Sverige finnes han upp till Jämtland 

 (Sundström 1888) och Ångermanland (Nilsson). I 

 Skåne är han sällsynt, men häckar dock på Linde- 

 rödsåsen vid Wiam (Sundevall) samt är sedd ända 

 till Ystad (densamme). På Gotland synes arten sak- 

 nas liksom på Bornholm. I Norge är han allmän 

 till upp ikring Trondhj em sfj orden (Stejneger), men 

 hans verkliga nordgräns, som sannolikt ligger mer i 

 norr, är ännu ej påvisad. Arten skall vara allmän- 

 nare mot öster. På fjällen öfverskrider han ej 

 grangränsen. I Finland finnes han mot norr åt- 

 minstone till Pudasjärvi, men är ingenstädes syn- 

 nerligen allmän (Mela). I Danmark är han iaktta- 

 gen nära Odense (Collin) och har han häckat vid 

 Silkeborg i norra Jylland (1875) (I. Baagöe i bref). 



Tofsmesen är en äkta barrskogsfågel, som året 

 om vistas inne i barrskogarna, hvilka han ogärna 

 lämnar. Under hösten och vintern följer han tro- 

 get de stora kringströfvande skarorna af mesar och 

 kungsfåglar, så länge de hålla till i barrskogen, men 

 så snart det bär ut på slätten eller in åt vidsträck- 

 tare löfskogar, följer han i allmänhet ej med längre. 

 Han är en vacker och pigg liten fågel, som jämfö- 

 relsevis mycket håller sig på marken. Hans starka, 

 behagliga läte, som han flitigt låter höra, liknar 

 ej de öfriga mesarnas. Det kan återges med ett 

 drillande »kirr» »kirr» eller »kirrit». 



Tofsmesen häckar två gånger om året, första 

 kullen lägges mycket tidigt, ofta medan marken 

 ännu är täckt med snö. Vi hafva funnit hans ägg 



