41 



redan den 10 april, och omkring den 20 — 25 april 

 hafva de flesta tofsmesar redan börjat rufva. Han 

 lägger vanligen ett mindre antal ägg än de öfriga 

 mesarna. Af omkring ett trettiotal bon, den ene 

 af oss varit i tillfälle undersöka, innehöllo de flesta 

 endast 5 ägg eller ungar, endast i ett par funnos 6 

 ägg och i ett 9. Det par, som denna stora kull 

 tillhörde, lade 6 ägg, när de häckade om. Andra 

 kullen lägges i medlet eller slutet af juni och inne- 

 håller stundom endast 4 ägg. Svårt är att afgöra, 

 om alla tofsmesar lägga två kullar. Men då man 

 ser fåglarna bygga nytt bo, medan de ännu mata 

 första kullens utflugna ungar, kan man vara säker, 

 att åtminstone dessa göra det. Stundom hafva vi 

 sett, att fågeln själf mäjslat ut sitt bo uti en mur- 

 ken stubbe eller utvidgat ett gammalt hål, och Col- 

 lett säger, att detta oftast är fallet. Boet består af 

 mossa och ull. Aggen äro hvita med mörkröda el- 

 ler nästan chokoladbruna fläckar, som nästan alltid 

 stå ordnade i en tät krans kring den tjockare än- 

 dan. Längd 15 — 16,5 mm., tjocklek 12 — 13 mm. 



Svartmesen, Parus äter, L. (Tafla 9, fig. 8). 



Namn: Svarttita (Verml.), Holmes, Täta.Liss- 

 gea (Helsingl.), Pititjetan (Norrbotten). Norska : Kul- 

 meise, Sortmeise. Danska: Sortmeisc. Finska: Mu- 

 statiiainen. 



Ryggen askgrå med blåaktig anstrykning. Vin- 

 gar och stjärt svartgrå med ljusa kanter samt ett 

 hvitt band öfver vingen. Hufvudet ofvan samt nac- 

 kens sidor svarta, nackens midt och kinderna hvita. 

 Framhalsen svart. Undersidan hvitgrå. Näbb svart, 

 ben blyfärgade. Iris brun. Längd 113—123 mm. 

 Vingen 59 — 64 mm. 



Svartmesen bebor nästan hela pakearktiska om- 

 rådet med undantag af norra Afrika. I Sverige har 

 han en utbredning påminnande om tofsmesens. Hans 

 nordgräns säges ligga vid 64 — 65° n. br. I Skåne 

 är han sällsynt, men häckar vid Bökebergsslätt (A. 

 Carlson). Om hösten är han ej sällsynt i gran- 

 planteringarna. Allmännast torde han vara i de 

 mellersta landskapen. På Gotland är han mycket 

 talrik (Kolmodin), liksom pä Bornholm (Collin). I 

 Norge är han allmän ännu i Saltdalen (Collett 1881) 

 och är tillfälligtvis funnen i Sydvaranger (Nordvi 

 1861;. I Finland är han vanlig i södra delarna, 

 men ganska sällsynt i de mellersta. Han är fun- 

 nen vid Kuopio och Vasa och säges vara iakttagen 

 vid Uleäborg (Mda). I Danmark är han tämligen 

 ofta iakttagen pä Sjajlland och Möen samt på Fyen 

 och Jylland. Han bäckar älven där i landet såsom 

 kring Odense, hvarest han ej är sällsynt (Collin). 



Denna vår minsta mes är ett granskogens äkta 



barn. Här söker han, behändigt klängande bland 

 grenarna, sin föda. Då och då synes han sätta sig 

 på toppen af någon liten gran, resa upp hufvudets 

 fjädrar till en tofs och utstöta sin klara lockton, som 

 något påminner om grönsiskans med den skillnad, 

 att den består blott af en ton. Om man härmar en 

 skadad fågels klagande läte, är svartmesen vanligen 

 den förste, som kommer, drifven af sin stora nyfi- 

 kenhet, och härvid är han så orädd, att han stun- 

 dom vill sätta sig till och med på bössan. Collett 

 uppgifver, att svartmesens vinterföda företrädesvis 

 består af granfrö, men annars lefver han mest af 

 insekter. Under stränga vintrar dukar han under i 

 stor mängd och är följande år ganska sällsynt. Ofta 

 faller han offer för de små ugglorna, och en gång 

 fann den ene af oss ett pärlugglebo med ett tjockt 

 lager af svartmesens tjädrar. Sannolikt hade ugg- 

 lan förtärt åtskilliga svartmesar i det hål, hvari hon 

 sedan byggde sitt bo och lade sina ägg. 



Sitt bo lägger svartmesen tämligen lågt i 

 murkna stubbar, bland trädrötter eller till och med 

 i hål på marken. Så omtalar Collett (1S81), att 

 han en gång funnit hans bo i en sandbacke bland 

 en koloni af backsvalor. Nästet består af grön 

 mossa och är inuti klädt med ull, hår, dun af tist- 

 lar och dylikt. Äggen äro 6—11, hvita med röd- 

 bruna och gulaktiga fläckar, 14 — 17 mm. långa 

 samt 11,5 — 12,5 mm. tjocka. De läggas i slutet 

 af april eller i början af maj. 



Talgoxen, Parus major, L. (Tafla 9, fig. 3). 



Namn: Talgmes, Talgsmolc (Smal.), Talgtyta, 

 Talghat (Södermanl.), SpielceMttsfågel (Blek.), Spi- 

 Mköttefågél (Dalarna), Helmes (Helsingl.). Norska: 

 Kjöchneise, Talgtite. Danska: Musvitmeise, Tcette- 

 piMcer, Musvit, Flceshetyv, Hölkuen (= Huekone). 

 Finska: Pahastiiainen, Talitiitinen. 



Ryggen gulgrön, öfverguinpen askgrå, stjärt och 

 vingar svarta, de senare med gulhvita, på de inre 

 armpennorna breda, fjäderkanter, och med ett hvitt 

 tvärband. Hufvudet ofvan och halsen blåsvarta, 

 kinderna hvita, rundt om kransade af halsens svarta 

 färg. I nacken en ljus fläck. Undersidan gul med 

 hvit undergump och ett längsgående, svart band, 

 som sammanhänger med halsens svarta färg. Näbb 

 svartbrunt. Ben blyfärgade. Iris mörkbrun. Ho- 

 nan har mindre rena färger och det hvita bandet 

 längs buken mycket smalare. Längd 141 — 165 

 mm. Vingen 74 — 79 mm. 



Ungarna likna de gamla, men deras färger äro 

 mindre klara. 



Talgoxen bebor hela det vestliga palsearktiska 

 området, från Skandinavien till Algier och från Eng- 



o 



