42 



land till Sibirien och Persien. I Sverige är him 

 vanlig isynnerhet i de södra och mellersta land- 

 skapen, men aftager norrut i antal, dock tinnes han 

 i Lapplands barrskogar till och med norr om pol- 

 cirkeln t. ex. vid Jockmock m. fl. ställen. I Norge 

 är hans nordgräns Saltdalen innanför Bodö (Collctt 

 1894). Han är allmän i södra och mellersta Fin- 

 land och träffas i norr åtminstone till Uleåborg och 

 Pudasjärvi. Om vintern är han iakttagen än längre 

 norrut, så vid Muonio och Torneå älfvars förening 

 samt i Paksoma i Enare lappmark (Mela). I hela 

 Danmark är han allmän (Collin). 



Talgoxen bebor företrädesvis löfskogar och par- 

 ker, men under senhösten, då han ströfvar om- 

 kring tillsammans med några kamrater eller i säll- 

 skap med andra mesar, besöker han såväl barrsko- 

 gen som slätterna. Om vintern tyr han till män- 

 niskoboningar och är då allmän äfven inne i stä- 

 derna. Djärf och orädd, är han en af dem, som 

 först infinna sig, där föda utlägges för småfåglarna. 

 Han iir lätt och tacksam att omhulda. Och då 

 han dessutom är en af våra vackraste och lifligaste 

 småfåglar, är han mycket uppmärksammad och om- 

 tyckt. Eljest är han rofgirig, angriper gärna döda 

 fåglar och — isynnerhet i fångenskap — äfven lef- 

 vande, på hvilka han hackar ut hjärnan. Äfven 

 mot bisamhällena skall han om vintern fara illa 

 fram, han lockar ut deras invånare genom att hacka 

 på kupan och griper dem sedan, så snart de visa 

 sig. Härigenom kan han göra ej så liten skada. 

 Om vintern förtär han äfven frön, men om somma- 

 ren lefver han mest af insekter, och med sådana 

 uppfödas äfven ungarna. 



Sitt bo lägger talgoxen i ihåliga träd, utsatta 

 holkar eller andra kryphål, det består af mossa och 

 fodras inuti med ull eller liknande. Äggen äro 

 9 — 14, men vanligast 10 till antalet. De äro hvita 

 med brunröda fläckar. Längd 17,5 — 18.5 mm., 

 tjocklek 13,5 — 11 mm. 



Talgoxen lägger två kullar om året, och man 

 ser honom ofta börja bygga nytt bo, medan första 

 kullens ungar ännu matas. Samma hål användes al- 

 drig till båda kullarna, och andra kullen innehåller 

 oftast ett något mindre antal ägg. Första kullens 

 ungar sprida sig, sedan föräldrarna öfvergifvit dem, 

 men hålla sig under högsommaren vanligen kvar i 

 hemtrakten. Vid häckplatsen förhåller han sig, i 

 motsats mot sina vanor eljest, tyst och tillbaka- 

 draget. 



2 Underram. Gärdsmygar, Troghdi/iiiri. 

 Vingarna mycket korta och kupiga. Tarser 

 och fötter kraftigt, nästan klumpigt byggda, de 



förra längre än näbbet, mätt från munspringans 

 början. Hvarje spår af borst kring munvikarna 

 saknas. 



De bygga öfvertäckta, hvälfda nästen och flytta 

 ej. Till gärdsmygarna räknas numera af några för- 

 fattare äfven strömstaren, som af oss förts till tra- 

 starna. 



Gärdsmygarna, som omfatta talrika släkten, 

 företrädas i norden endast af ett släkte med en art, 



Gärdsinygsläktet, Troglodytes, Vieill. 



Näbbet långt, smalt och hoptryckt, näsborren 

 utgöres af en långställd springa, som täckes af en 

 hvälfd hinna. Första handpennan nära hälften så 

 lång som den tredje. Stjärten kort och bäres upp- 

 lyftad. 



Släktet, som bebor nä- 

 stan hela det palasarktiska 

 området, omfattar ett tio- 

 tal arter, hvaraf en finnes 

 i norden. 



Fot af gärdsmyg (eft. Calalogue of 

 Birds). 



Gärdsmygen, Troglodytes troglodytes, L. (Tafla 

 9, fig. 11)/ 



Syn. Troglodytes europaeus, Leach. Troglody- 

 tes parvulus, Koch. Anor timra troglodytes. 



Namn: Tummeliten, Surre (Bohusl.), JBaslca- 

 Icung (Skåne), Thomas i gärdet (Norrb.), Mes- 

 hätte (Smal.), Tummeltått (söd. Dalarne), Mysing 

 (Kalmar län). Norska: Gjcerdesmutte, Tommeliten, 

 Pernonsmat, Thomas i Gjcerdet. Danska: Gjcer- 

 desmutte, Gjcerdevippe, Gjcerdelionge, Liden Tho- 

 mas, Tommeliden. Fseröarna : Mitsabroitir, Musa- 

 hrödir, Mortitlingur. Isländska: Rindill, Mftsabrö- 

 dir. Finska: Peuhaloinen Tupalchapala. 



Ofvan brun eller rödbrun med svartaktiga tvär- 

 linier, som äro tydligast på bakryggen, vingarna 

 och stjärten. Handpennorna mörkbruna med en 

 rad af ljusa fläckar i ytterfanet. Öfvcr ögat en 

 smutshvit strimma. Under gråbrun, på mage och 

 sidor renare brun och med svarta tvärstreck. Näbb 

 brunt, på undersidan ljusare vid basen, ben ljus- 

 bruna. Iris mörkbrun. Längd 104 — 11(3 mm. Vin- 

 gen 40 — 55 mm. 



De på Faeröarna och på Island förekommande 

 gärdsmygarna skilja sig från fastlandets genom större 

 storlek, gröfre näbb och längre tärs, omkring 22 

 mm. mot 10,5 — 19 mm. hos hufvudarten, samt ge- 

 nom något mörkare färg. Man har också ansett dem 

 bilda en art för sig, Troglodytes borealis, Fiseher. 



Gärdsmygen, som förekommer i hela Europa 

 samt i norra Afrika nch Mindre Asien till Persien, 



