43 



finnes i hela Sverige upp till omkring 64° n. br. 

 (trakten af Umeå oeh norra Jämtland), och är han 

 i regel allmän. Pä Gotland finnes han liksom på 

 Bornholm. I Norge är han funnen ännu i Junker- 

 dalen, omkring 67° n. br. (Collett 1894). I södra 

 Finland är han ej sällsynt, och han träffas i mel- 

 lersta Finland åtminstone till Pielavesi, Kiuruvesi 

 och Idensalmi. I Danmark är han allmän öfver 

 hela landet. 



Gärdsmygens käraste tillhåll utgöres af vindfäl- 

 len och hyggen inne på skogarna eller bland busksnår 

 och bergras, eller ock håller han till vid eller i bo- 

 städer och uthus. Härom vittnar ock det namn, 

 »musens broder», han fått på Island och Faeröarna, 

 där han regelbundet häckar i byggnaderna. Han 

 håller sig alltid nära marken, smygande som en 

 råtta genom alla snår och skrymslen, han flyger 

 däremot ej väl. Men det oaktadt flyttar årligen en 

 del gärdsmygar mot söder. Därom bära iakttagel- 

 ser såväl vid svenska, och norska som danska fyrar 

 vittne, bland andra Gotska Sandön, Torungen utan- 

 för Arendal och Anholts Knop. På Ölands syd- 

 spets, där gärdsmygen saknas under sommaren, är 

 han allmän om hösten, detta må nu bero därpå, att 

 han verkligen är stadd på flyttning eller kanske 

 sannolikare blott på ströftåg. Äfven på Helgoland 

 har han iakttagits, stadd på flyttning. Hos oss iakt- 

 tages hans höstflyttning vanligen i oktober och åter- 

 komsten i april och maj. Flertalet gärdsmygar 

 torde dock stanna kvar, men göra under vintern 

 långa ströftåg. Härunder besöka de slätterna, smy- 

 gande sig längs gärdsgårdar och stenmurar och noga 

 genomletande busksnår och hus efter insekter, som 

 äro deras förnämsta föda. Om hösten skall han äf- 

 ven förtina bär. Vid vattendrag med om vintern 

 lågt vattenstånd kryper han ned genom hål i 

 isen oeh genomsöker de torrlagda stränderna efter 

 insekter. Gärdsmygen uppträder vanligen ensam, 

 aldrig i flock. Ständigt är han i rörelse, munter 

 och glad och låter ofta höra sitt af en rad fina 

 knäppningar bestående läte. Hanens sång är i vårt 

 tycke utomordentligt vacker, melodiskt klingande 

 och i förhållande till fågelns storlek mycket stark. 

 Oftast höres den om våren, men t. o. m. vinterti- 

 den Låter den muntra lilla sångaren höra sina to- 

 ner, som dock denna årstid ljuda svagare. 



Till häckplats väljer gärdsmygen helst ett hygge 

 med rikliga rishögar, en vedstapel eller dylikt, eller 

 ock bygger lian i foten eller taket till något hus 

 eller kolarkoja. Båda makarna hjälpas åt att upp- 

 föra del, mästerligt hopfogade boet. Det är mycket 

 stort, äggformigt rundadt och öfvertäckt, med en 

 liten ingång på sidan, samt består hufvudsakligen 



af grön, fast sanxmanfiltad mossa; på utsidan in- 

 blandas torra grässtrån, löf och dylikt, medan balen 

 består af finaste mossa, eller ock är boets hela inre 

 hålighet fodrad med fjädrar. Medan honan rufvar, 

 höres hanens sång dagen i ända. De hanar vi 

 granskat ha aldrig haft liggfläckar, ej heller ha vi 

 sett dem rufva. Men å andra sidan, uppge goda 

 iakttagare, att hanen om än mindre flitigt än ho- 

 nan skulle deltaga i rufningen. Däremot bygger 

 hanen under denna tid ofta ett bo för sig 'själf, vare 

 sig detta sker för tidsfördrif, eller han verkligen 

 tillbringar nätterna däri. Stundom bygger han flera 

 sådana reden. Den ene af oss fann ett par sådana 

 reden, som saknade bale för äggen och endast hade 

 en smal gång in till midten; det ena besöktes tyd- 

 ligen ofta af fågeln, tj vid dess ingångs öppning 

 fanns rikligt med exkrementer. Carl Möller har i 

 bref meddelat oss, att han funnit liknande bon. 

 Sedan ungarna blifvit kläckta, upphör hanen med 

 sin sång och deltager i deras uppfödande. Gärd- 

 smygen häckar i mellersta Sverige i midten af maj, 

 men i Skåne kunna flygande ungar anträffas redan 

 i slutet af maj. Möjligen hör gärdsmygen till de 

 hos oss sällsynta fåglar, som ibland kläcka tvänne 

 kullar. Friska ägg äro funna så sent som den 18 

 juli (Liitken 1888). Hela familjen brukar kvar- 

 stanna vid häckplatsen till i september, då dess 

 medlemmar skingras, dragande ut på ströftåg livar 

 för sig. Äggen, vanligen 6 — 7, mer sällan 8 — 9 

 till antalet, äro i förhållande till fågeln förvånande 

 stora, 15,5 — 16,5 mm. långa, 12 — 13 mm. tjocka, 

 till färgen gulaktigt hvita med röclaktiga prickar, 

 som ofta äro tätast kring den tjockare ändan. Faerö- 

 rasen lägger än större ägg, IS — 19,5 mm. långa 

 och 13,5 — 14,5 mm. tjocka. 



3 Underfam. Klättrare, Gerthini. 



Tarscn kort. Baktån med klo mycket lång, 

 längre än mellantån, hvarigenom fotens spännvidd 

 blir mycket stor. Yttertån längre än innertån. 

 Klorna äro stora, kraftiga och starkt krökta samt 

 hoptryckta från sidorna och med platta sidor, bak- 

 tåns är störst. Mellantåns klo är ej sned såsom 

 hos öfriga tättingar, hos hvilka dess inre kant är 

 utböjd eller lägre än den yttre samt spetsen litet 

 utåtriktad. Hos hackspettarna finna vi samma form 

 på klorna, oeh dessa ega också liksom träclkrypare 

 oeh nötväckor förmåga att klättra uppför lodräta 

 stammar, en förmåga, som saknas hos andra, fåglar. 

 Tungan är spetsig, ej klufven eller såsom hos me- 

 sarna, besatt med borst. Stjärten aldrig klufven. 



Denna, underfamilj företrädes i norden af tvänne 

 släkten, som hvardera kunna, betraktas som typ 



