10 



längst in i de djupaste vildmarkerna. Dock häckar 

 han, där barrskog saknas, äfven i löfskog helst i 

 lummiga och täta lundar, men stundom äfven i 

 trädgårdar. Han är en munter och treflig fågel, som 

 i hög grad ger lif åt sin omgifning. Under dagen 

 höres ofta hans af några hastigt upprepade knäpp- 

 ningar bestående lock. Aftnar och morgnar hör 

 man från en trädtopp hans sång, som, af mången 

 mindre skattad, i vårt tycke är i hög grad tilltalande, 

 i synnerhet då den ackompanjeras af trastens djupa 

 toner. Ködhaken är onekligen en bland vårt lands 

 älskligaste fåglar, och det är en glädje, att han ej 

 tyckes aftaga i antal. 



Sitt bo lägger han uti hål i marken, under 

 trädrötter, under eller uti gamla stubbar o. d. Det 

 består af grön mossa och fodras inuti med fina röt- 

 ter och grässtrån. Utvändigt är mossan stundom 

 blandad med ett och annat löf. Äggen, 6 — 8 till 

 antalet, äro hvita, dragande i gult med matta gul- 

 bruna fläckar, som oftast äro tätast kring den tjoc- 

 kare ändan, men stundom kring den smalare. De 

 äro 19.5 — 22 mm. långa, 14 — 16 mm. tjocka. 



Ehuru han är en äkta flyttfågel, som ankom- 

 mer till Sverige i början af april och flyttar bort i 

 oktober, öfvervintrar dock ett och annat individ 

 särskildt vid vestkusten, där vi stundom sett honom 

 vintern öfver. Han öfvervintrar i Norge kring Sta- 

 vanger och på Jaederen. Äfven på kallare trakter 

 öfverraskas stundom kvardröjande, oftast yngre fåglar 

 af vintern, men de torde väl i regeln duka under. 



Blåhaken, Luscinia suecica, (L.). (Tafla 3, fig. 8, ef 

 fig. 9, 9). 



Syn. Erithacus suecica. Cyanecula suecica. 

 Namn: BlåhaJcesångare, Blåhane (Bhsln). Norska: 

 Blaastrupesanger, Blaalcjaélh. Danska: Blaahjaelk. 

 Finska : Sinirinta-satalcielinen, Oikea satakielinen, 

 Sinirintahertu. Lapska: Kiellav älggii. 



Hanen (vårdräkt) ofvan brungrå, från näbbet 

 öfver ögat ett ljust streck. Strupe och bröst bjärt 

 blå med en roströd fläck i midten. Under det blå 

 ett svart tvärband och bakom detta ett m. 1. m. bredt, 

 brunt, stundom saknas det svarta. Mage och sidor 

 gråaktigt hvita. Stjärtens sidopennor från roten till 

 midten roströda, för öfrigt jämte de två mellersta 

 pennorna svartbruna-. Honans dräkt afviker egent- 

 ligen beträffande bröstets teckning. I sällsynta fall 

 liknar hon nästan hanen; ibland åter är strupen 

 hvitaktig, på sidorna och nedtill begränsad af mörka, 

 fläckar, och med endast antydningar af rödbrunt eller 

 blått. Mellan dessa ytterligheter finnas alla öfver- 

 gångar. Ungfåglarna och hanen om hösten likna 



m. 1. m. honan. Iris mörkbrun, benen mörka 

 Längd 138—160 mm. Vingen 69—80 mm. 



Ungen ofvaji och på hals och bröst brunsvart 

 med långa, rostgula fläckar, magen smutsigt grå. 

 Stjärten tecknad som hos de gamla. 



Af denna art finnes utom hufvudformen, hvars 

 hane har röd ha.kfläck, tvenne varieteter, som upp- 

 ställts som skilda arter. Den ena, Luscinia leuco- 

 cyanea, Brehm, utmärkes af, att hanen om våren 

 har en hvit hakfläck. Den är allmän på det mellan- 

 europeiska låglandet och häckar äfven i trakten af 

 Odensee i Danmark. En gång är den skjuten i 

 finska Karelen (Walléen 1889). Den säges äfven 

 allmänt häcka vid Dorpat. 



Den andra formen, Luscinia wolffii, Brehm, 

 som har strupen helt blå, är en gång iakttagen vid 

 Keval samt en gång på hafvet mellan Kolgujev och 

 Novaja Semla (Walléen, 1889). Ingen af dessa for- 

 mer är funnen på den skandinaviska halfön. 



Blåhaken häckar i Sveriges och Norges fjälltrakter 

 och i finska och ryska lappmarkerna inom björkens 

 och fjäll videnas område. Längs Norges vestkust 

 saknas han dock (Collett). 



Under höstflyttningen i midten af september 

 är han ej sällsynt i mellersta och södra Sverige. 

 På Upsalaslätten samt på Vestergötlands och Skånes 

 slättb}'gd träffas han årligen under rapphönsjakten 

 i potatis- och roffalten, och äfven vid Göteborg och 

 på Gotland är han då iakttagen. Men under våren 

 hör han till de största sällsyntheter : ett exemplar fun- 

 net på Öland (-'/vi 1847), två i Bohusl. ( 2 /vi 1849 

 o. 14 /v 1874) och möjligen några fä till. Också i Fin- 

 land synes han vara allmännare under höststräcket 

 än om våren (M. v. Wright), och liknande är för- 

 hållandet i Norge (Collett). Äfven i Danmark synes 

 han ej ofta blifvit iakttagen om våren (Collin, Liit- 

 ken 1885). 



Äfven om man antar, att vårsträcket försiggår 

 med den största snabbhet, synes detta ej ensamt 

 lämna tillräcklig förklaring. Collett (1894) har också 

 framställt den åsikten, att de, som häcka i Skandi- 

 naviens nordligaste delar, och som utgöra hufvud- 

 massan af denna fågelart, skola vid flyttningen följa 

 en östlig väg norr om Bottenhafvet och genom ry- 

 ska Lappmarken. I själfva verket synes dock denna 

 fågels flyttning ännu vara höljd i ett visst dunkel. 



Sitt bo lägger blåhaken på marken vanligen i 

 kanten af en tufva. Det är byggdt af fint och mjukt, 

 öfvervintradt fjällgräs, hvaraf de finaste stråna använ- 

 das till foder inuti boet. Äggen, oftast 6 eller 7 (Col- 

 lett omnämner ett bo med 9 ägg), äro ljust grönak- 

 tiga, mer eller mindre beströdda med otydliga, rödbruna 

 fläckar. Längd 17 — 18 mm., tjocklek 14 — 15 mm. 



