liga lappmarken (Mela). Hon är funnen på Freröarne och 

 Island (Collin). Huruvida hon häckar i Danmark, är 

 ovisst, men under höst och vinter är hon allmän där. 



Från sina samsläktingar skiljer hon sig dels 

 därigenom, att hon är en mer utpräglad st^kfågel 

 än egentligen flyttfågel, och framför allt genom sin 

 starkt framträdande sällskaplighet, hvari hon i myc- 

 ket påminner om kråkfåglarna. 



Sin häckplats väljer hon helst i mindre skogs- 

 dungar eller skogsbryn, som gränsa till öppna plat- 

 ser, och så väl i barr- som löfskog. Hon förekom- 

 mer oftast i stora kolonier. Boet lägges så väl i 

 smärre som större träd och vanligen i en klyka 

 mellan grenarne eller ute på en tallgren, ungefär på 

 trädets midt och ofta flera i livart träd. Det byg- 

 ges af gräs, som muras fast tillsammans med lerjord, 

 och fodras innerst med fina strån. Äggen äro 5 — 6, 

 grönaktiga eller grågröna med tätt sammanflytande, 

 bruna fläckar samt 27 — 32 mm. långa och 20 — 22 

 mm. tjocka. 



Om någon oroar snöskatan vid boet, anfaller 

 hon med det vildaste raseri och beskjuter fienden 

 med sina exkrementer, allt under det hon högljudt 

 skrikande flyger kring fridstöraren. Man ser ibland 

 roffåglar, särskildt bivråkar, som slagit sig på att 

 röfva snöskatungar, med rygg och vingar täckta af 

 snöskatans träck. 



Såsom sångare är snöskatan den sämsta i sitt 

 släkte. En ensam hanes sång är dock ej obehaglig, 

 men sjunga flera på en gång, urartar det till skrik. 



Då ungarna fått sin höstdräkt, samlas snöska- 

 torna i stora flockar och ströfva sedan under hösten 

 och vintern land och rike ikring. En del flyttar 

 dock till södra Europa under den kallaste årstiden. 



Koltrasten, Turdus merula, L. (Tafla 2, fig. 1 , ef, 

 fig- 2, 9). 



Namn: Svartstare (c?), Gråstare (9) (Bohusl.), 

 Ruslcstare, Svarttrast (Gotl,), Enstare (Blek.), Svart- 

 Iclera (Bohusl.), Solsvärta (Skåne). Danska: Solsort, 

 Sortdrossel; Norska: Sorttrost, Solsort. Faeröarne: 

 Roulcur, HröJcur. Finska: Mustarastas. 



Hanen svart med gult näbb och gula ögon- 

 lockskanter. Honan mörkt brun, under ljusare, 

 strupen ljus med svartbruna fläckar, näbbet brunt. 

 Iris och fötter bruna. Längd 2G5 — 290 mm., vin- 

 gen 124—135 mm. 



Ungen ofvan brun med ett gult spolstreck i 

 hvarje fjäder på hufvud, hals, framrygg och skuld- 

 ror. Nedre kroppsdelarna rostgula med svartbruna 

 tvärfläckar. 



Ii' 1 1 na trast, som finnes spridd öfver nästan 

 hela Europa, är hos oss allmän isynnerhet i de sö- 



dra och mellersta delarna af landet, men blir norr- 

 ut sällsyntare. Hans nordgräns i Sverige torde ligga 

 vid Hornafvan. I Norge är han delvis allmän ännu 

 kring Trondhjemsfjorden, men är en gång iakttagen 

 ända upp till Sydvaranger på gränsen till Ryssland 

 (Collett 1894). Häckar i Finlands södra delar, 

 ehuru mycket sällsynt. Förirrar sig någon gång till 

 det inre af landet (Kuopio) och anföres från Uleå- 

 borg (Mela). Allmän i Danmark, där han ofta öf- 

 vervintrar. Finnes på Fseröarne och är äfven funnen 

 på Island (Collin). 



Koltrasten ankommer till Sverige i midten 

 af april, väljer sig strax en häckplats bland täta 

 buskar i löf- eller barrskog, lägger sitt bo i en 

 låg buske, på en stubbe eller sten eller stundom 

 på bara marken. Boet bygges af mossa, bast eller 

 rötter och fodras inuti med torra grässtrån. För 

 att gifva boets väggar styrka, muras stundom mellan 

 mossan och gräslagret med lerjord, hvarigenom det 

 yttre och inre byggnadsmaterialet bli fast förenade. 

 Äggen äro 4 — 6, blekgröna eller gröngrå och tätt 

 belagda med sammanflytande, ljusbruna fläckar, 28,5 

 — 33,5 mm. långa, 20 — 24,5 mm. tjocka. 



Koltrasten står som sångare knappast efter 

 sångtrasten, och medan honan rufvar, höras morgnar 

 och aftnar hans härliga, melodiska toner, som, då 

 han till sångplats vanligen, väljer en högre trädtopp, 

 ljuda vidt omkring. Koltrasten uppehåller sig för öf- 

 rigt mest på och nära marken, där han söker sin föda, 

 som består af mask, larver, insekter och småsnäckor. 



Unga koltrastar öfvervintra ej sällan t. o. m. 

 så nordligt som kring Upsala och Gefle. Ibland 

 äro de äfven under de strängaste vintrar mycket 

 allmänna och frysa då stundom ihjäl i stort antal. 

 Sundevall och Collin uppge, att det i regel är gamla 

 fåglar, som öfvervintra i norden. Vår erfarenhet 

 strider häremot. De allra flesta fåglar, vi haft till- 

 fälle undersöka, voro nämligen ungfåglar, igenkännliga 

 därpå, att hanarnes näbb ännu ej var helt gult, utan 

 till större delen mörkt. I Norge öfvervintra de 

 ofta på öarna vid vestkusten, och Collett (1894) 

 omtalar, att ett af honom i februari undersökt in- 

 divid hade magen fylld med mygg och skalbaggar 

 jämte enstaka frön. I Sverige torde deras vanli- 

 gaste vinterföda utgöras af enbär, rönnbär och stun- 

 dom frukter af slån (Prunus spinosa). 



Ringtrasten, Turdus torquatus, L. (Tafla 2, fig. 4, ef, 

 fig. 5, ung Q). 



Syn. Merula torquata. 



Namn: Norska: Ringtrost. Danska: Ringdrossel, 

 Maanedrossel, Skjolddrossel. Finska: Sepel-rastas . 

 Lapska: (kipiris-rastis. 



