I Fam. Trastfåglar, Turdidae. 



Bäst kännetecknas hithörande fåglar 

 genom beskaffenheten af farsens betäckning, 

 sådan den framgår af ofvanstående öfversikt 

 och af bifogade bild. De ha 10 handpennor, 



Fot af koltrast. 



hvaraf den första ar mycket kortare än de öf- 

 riga. Näbbet ar tunt med svagt nedböjd 

 spets, bakom hvilken finnes ett litet bak. 

 Undernäbbets kanter låga, ej inböjda. Näbb- 

 formen liksom de borstlika fjädrar, som i en 

 rad omge munvinklarna, ange trastfåglarna 

 som insektätare. Endast de egentliga tra- 

 starna tillgripa, isynnerhet om vintern, fruk- 

 ter och bär. 



Trastfåglarna delas i tvenne underfamil- 

 jer såsom framgår af nedanstående schema. 



Öfversikt af underfamiljer oeh släkten. 



I. Vingarna af vanlig längd, icke skålformiga. 



1. und.-fam. Turdini. 

 Å. Stjärten längre än | af den hoplagda vingen. 



a. Näbbryggen oeh näbbsömmen böjda efter 

 hela sin längd. Näbbet tämligen tjockt 



och starkt Turdus- 



b. Näbbryggen och näbbsömmen räta eller 

 endast vid spetsen böjda. Näbbet smalt 



och spensligt Luscinia. 



B. Stjärten lika med eller kortare än § af den 



hoplagda vingen Saxicola. 



Ii. Vingarna korta, böjda och skålformiga. 



2. und.-fam. Cinelini. 



Cinclus. 



Trastsläktet, Tur dus, L. 



På den hornplåt, som bekläder större delen af 

 tareens framsida, kan man isynnerhet hos unga 

 fåglar skönja märken efter de 3—4 mindre plåtar, 

 hvaraf den är sammansmält. 



Trastarne äro med undantag af snöskatan och 

 till en viss grad dubbeltrasten flyttfåglar, som an- 

 komma till Norden i slutet af mars och början af 



april månad. I september och oktober draga de 

 till sydligare länder. De flesta arterna tillhöra så 

 godt som uteslutande skogen, endast ringtrasten 

 väljer till bostad bergiga, skoglösa trakter, och snö- 

 skatan och stundom äfven koltrasten häcka i par- 

 ker och enstaka lundar. Snöskatan afviker från de 

 öfriga därigenom, att hon häckar i täta kolonier; 

 de andra arterna lefva spridda och tåla ej grannar 

 af samma slag i sin omedelbara närhet. Sina af 

 kvistar och gräs; stundom med lerjord eller murket 

 trä murade eller fodrade, särdeles starka bon, lägga 

 de vanligen i träd eller buskar, men i skoglösa 

 trakter äfven på marken. 



Trots talrika uppgifter om, att trastarna i nor- 

 den skulle häcka tvenne gånger årligen, äro vi öf- 

 vertygade om motsatsen. Vi ha aldrig varit i till- 

 fälle att iakttaga, att någon trast, innan han upphört 

 att mata första kullens ungar, börjat bygga nytt 

 bo, hvilket däremot är lätt att iakttaga hos grön- 

 siskor, talgoxar eller gråsparfvar m. fl. fåglar, som 

 lägga två kullar. ' Ett sent fynd af ägg eller späda 

 ungar, och det är vanligen härpå man stödt sin 

 åsikt, bevisar däremot intet. De kunna nämligen 

 tillhöra fåglar, som fått en eller flera äggkullar for- 

 därfvade och därigenom tvungits att lägga om, ett 

 mycket vanligt förhållande. Vore det regel, att 

 trastarna lade tvenne kullar, skulle ej heller hanar- 

 nas sång upphöra så tidigt, utan fortsätta under 

 större delen af sommaren, såsom fallet just är 

 med de fåglar, som häcka två gånger.* 



Trastarna lefva om sommaren af insekter och 

 larver, maskar o. d. ; härmed uppföda de äfven sina 

 ungar. Om vintern äta de företrädesvis rönnbär och 

 enbär; äfven af andra bär, såsom lingon och blåbär, 

 äro de stora älskare. Då trasten gripit en mask 

 eller dylikt, döfvar han den först genom att krossa 

 den mellan sina käkar. Är djuret litet, sväljes det 

 därefter helt, är det åter större, gnides det mot 

 marken, tills det går sönder i flera delar. Större 

 skalbaggar gnidas mot marken, tills de hårda benen 

 och täckvingarna falla bort. 



Trastarna höra till våra bästa sångare. Ha- 

 narna börja sin sång genast efter ankomsten om 

 våren och sluta först, när ungarna blifvit kläckta, 

 hvarpå båda könen hjälpas åt vid afkommans upp- 

 födande. När de unga hanarna efter sin första 

 ruggning fått höstdräkten, börja de sjunga. Men 

 deras höstsång är, märkligt nog, helt olika de gam- 

 las vårsäng. Den är nämligen låg, men mycket 

 omväxlande och behaglig. Man hör den ofta under 

 lugna och klara septemberdagar. ■ 



* Jämför dock Colldt (1877), där ett fall af tvenne 

 kullar i en snöskatskoloni omtalas. 



