XV 



fåtal lokaler) och skäggdoppingen. Än mer sydliga äro näk- 

 tergalen, hökfärgade sångaren, hvithalsade flugsnapparen 

 (Gotland), råkan, kornsparfven, fältpiplärkan, tofslärkan, mel- 

 lanspetten, tornugglan, svartbenta strandpiparen, rödspofven, 

 skärfläckan, hägern, storken, storskarfven (som dock i Norge är 

 subarktisk) skrattmåsen (upp till Östergötland) och småtärnan. 

 Af dessa ha råkan och kornsparfven längs vestkusten kringgått 

 det småländska skogslandet och bredt ut sig i Yestergötland. 



Anmärkningsvärdt är, att många af de båda senaste 

 grupperna längs Norges milda vestkust gå mycket nordligare 

 än i Sverige: vipan åtminstone till Trondhjem, hägern och 

 sumphönsen upp till Trondhjemstrakten, storskarfven ända 

 till Ishafvet. 



Som östliga arter kunna anföras: Emberiza aureola, vide- 

 sparfven, dvärgsparfven och rosenfinken samt den nordiska löf- 

 sångaren och småsnäppan, hvilka tillika äro utprägladt nord- 

 liga. 



Naturligt är, att de ofvan uppräknade gränserna, som 

 ju hufvudsakligen afse svenska förhållanden, äro ungefärliga, 

 i det att de ofta af den ena eller andra arten öfverskridas. 



I Sverige äro iakttagna 308 fågelarter; däraf 221 regel- 

 bundna häckfåglar, 3 som endast undantagsvis häcka hos 

 oss, 8 som möjligen, men ej bevisligen häckat; 11 arter be- 

 söka regelbundet som sträck- eller vinterfåglar landet, 24 

 äro sällsynta gäster, 41 endast tillfälligtvis funna, däraf dock 

 1 massvis. 



Motsvarande siffror för Norge bli 278, däraf 190 som 

 årligen häcka inom landet, 7 sällsynta häckfåglar och 15, 

 som äro misstänkta för att ha häckat; Norge besökes år- 

 ligen af 12 arter, 13 arter äro sällsynta gäster, medan 41 till- 

 fälligt, däraf dock stepphönan massvis (Collett 1892, engelska 

 uppl., 1894). 



De för Sverige ofvan lemnade siffrorna äro och måste i 

 viss mån vara godtyckliga. En fågel som bändelkorsnäbben 

 t. ex. kunde lika väl som stepphönan uppföras som en mass- 

 vis uppträdande tillfällig gäst, medan han nu på grund af 

 oss meddelade upplysningar (s. 66) förts till dem, som möj- 

 ligen häckat i landet. Tordmulen, som regelbundet häckar 

 i Östersjön, har liksom sillgrisslan, som häckar på Carlsö 

 vid Gotland, uppförts bland dem, som regelbundet häcka i 

 landet; emellertid äro båda i Bohuslän utpräglade vinter- 

 fåglar o. s. v. 



Det är med vår närvarande, högst begränsade känne- 

 dom om fåglarnas lefnadssätt ytterst svårt, om ej omöjligt, 

 att ange om en fågelart är »nyttig» eller ej. Oftast anses 

 de insektätande fåglarna nyttiga, men entomologien lär oss, 

 att många skadeinsekters värsta fiender just utgöras af andra 

 insekter, och innan vi således känna, hvilka insekter de re- 

 spektive fågelarterna företrädesvis förtära, är det omöjligt, att 

 i denna fråga fälla något säkert omdöme. Många fåglar äro 

 för öfrigt från människans synpunkt sedt både nyttiga och 

 skadliga, men hvilketdera i öfvervägande grad? Det är oss 

 svårt att afgöra, torde väl äfven i flertalet fall växla efter 

 de lokala förhållandena och öfriga omständigheter. Belysande 

 härvidlag kan rosenstaren sägas vara. Turkarna anse ho- 

 nom nära nog helig, emedan han förtär massor af gräshop- 

 por. I Indien kallas han »djäfvulsfågel», emedan vakter 

 måste utsättas för att hindra honom från att härja risfälten. 

 Men om frågan nyttig eller skadlig tills vidare ofta måste 

 lämnas öppen, så böra dock alla kunna enas om lösen: 

 »skydd åt fåglarna, framför allt åt småfåglarna'. 



^J^É^ 



