XIV 



islandica och Cosmonetta histrionica erhållits endast Oedemia 

 perspicillata, (Anas discors) och Macrorhamphus griseus. Af 

 de arter, som hebo Atlanten, ha naturligtvis många besökt oss. 



I ofvanstående förteckning äro ej upptagna sådana jäm- 

 förelsevis nära grannar, som häcka så godt som på vårt om- 

 rådes gränser och som därför ofta besöka oss. 



Den skandinaviska norden utgör det palaearktiska om- 

 rådets* nordvestligaste del. Den har endast under en, geo- 

 logiskt taladt, kort tid, efter istiden, varit beboelig. Ej heller 

 eger den några här utbildade eller för detta område egen- 

 domliga fågelarter.** Alla ha efter istiden invandrat söder- 

 ifrån eller österifrån, och en långsam sådan invandring för- 

 siggår säkert ännu.*** 



Nära nog lika omväxlande, som naturen inom vårt vid- 

 sträckta område, är äfven fågelfaunan. Men det oaktadt finnas 

 några arter, som anträffas öfver hela halfön. Bland sådana 

 förtjäna framhållas sädesärlan, stenskvättan, strömstaren (som 

 dock aftar i antal söderut), löfsångaren, ängpiplärkan, kråkan 

 (som dock i regel saknas såväl i högfjället som i de djupaste 

 skogarna), korpen (som dock mångenstädes kan saknas), pilgrims- 

 falken, fiskgjusen, ljungpiparen, enkelbeckasinen, kärrsnäppan 

 (som dock saknas i enstaka landskap t. ex. Uppland), grön- 

 benan, drillsnäppan, brushanen (som dock numera saknas på 

 vida sträckor), krickan, fiskmåsen (på lämpliga lokaler), stor- 

 lommen. Och med undantag af de egentliga fjällen bebos 

 nära nog hela halfön af rödstjärten, buskskvättan, svarthuf- 

 vade sångaren, trädgårdssångaren, grå flugsnapparen, talltitan, 

 alla tre svalorna (som dock här och hvar gå upp äfven på 

 fjället), trädpiplärkan, gulsparfven, gråsparfven, bofinken (som 

 dock ej når trädgränsen norrut), skatan, större hackspetten, 

 den lilla hackspetten, göken, tornsvalan (som dock här och 

 hvar öfverskrider trädgränsen), bergufven, dufhöken, sparf- 

 höken, orren (som dock saknas på stora slätter), morkullan 

 (som dock saknas i det nordligaste Lappland), gräsanden och 

 småskraken. 



A andra sidan ha vi en rätt talrik skara fåglar, som 

 åtminstone under häckningstiden äro inskränkta just till fjället 

 öfver trädgränsen. Sådana äro snösparfven, berglärkan, fjäll- 

 ugglan, jaktfalken, dvärgfalken (som dock äfven bebor de stora 

 slätterna nedåt landet), fjällvråken, kungsörnen, fjällripan, 

 fjällpiparen, skärsnäppan, fjällgåsen, sjöorren, alfågeln, fjäll- 

 labben. Dessutom finnes en grupp fjällfåglar, som åtminstone 

 hufvudsakligen äro inskränkta till halföns nordligaste trakter; 

 de äro den rödstrupiga piplärkan, lappsparfven, mosnäppan 

 och den smalnäbbade simsnäppan. 



Videbältet, hvilket som bekant ligger närmast under kala 

 fjället, bebos af ringtrasten j, blåhakesångaren, dalripan (som 

 dock ej är inskränkt endast till detta område, s. 162) och 

 den halfenkla beckasinen. Det närmast under videregionen 

 liggande björkbältet hyser förutom flera af videbältets be- 

 byggare — t. ex. blåhakesångaren — bergfinken, jordugglan och 



• Detta omfattar Europa, det norra och tempererade Asien samt 

 Afrika norr om Atlas. 



•• I'å Fteröarna finnas dock ett slags underarter af såväl gärdsmyg 

 som stare (s. 42 o. 83). Båda äro stannfåglar därstädes. Äfven af fjäll- 

 ripan) som ju också är stationär, ba på Spetsbergen samt möjligen pä 

 Island utbildats egna underarter. 



••• Medan detta tryckes, ingår från Aminne nära Boden genom E. 

 Frisendabl fynd af gamla backande fåglar ocb dunungar af videsparfven. 

 Denna östliga art bar sålunda pä sitt framträngande vesterut bevisligen 

 fattat fast fot i Sverige (jämf. s. 63). Han är i nedanstående summariska 

 öfversikt räknad till de sällsynta gästerna* men bör nu föras till de un- 

 dantagsvis blickande och blir nog i framtiden regelbunden bäckfågel bär 

 i landet. 



f Man lägge märke till, hur ringtrasten 1 Bohusläns ocb vestra 

 Korges skogfattiga klipptrakter anträffas långt nedanför sitt vauliga ut- 

 bredningsområde. 



myrsnäppan; de båda sistnämnda finnas äfven på ett fåtal 

 lämpliga lokaler söderut. Det är för öfrigt omöjligt att upp- 

 draga någon skarp gräns mellan dessa områden. 



Liksom öfriga genom en bestämd växtformation känne- 

 tecknade trakter hysa säregna fågelarter, så ock värt stora 

 barrskogsområde. Dessa arter äro: sångtrasten, kungsfågeln, 

 rotgeln (åtminstone i viss mån), gransångaren, svartmesen, 

 tofsmesen, korsnäbbarna, tallbiten*, domherren, grönsiskan, 

 lafskrikan*, lappugglan*, sparfugglan och hökugglan, tjädern 

 och järpen, skogssnäppan, hvarjämte äfven morkullan före- 

 drager barrskog; tranan bebor i barrskogarna liggande mossar 

 men går dock på fjällen högre upp. 



Söder om Sveriges stora barrskogsområde ** finnas talrika 

 parkartade trakter. I dem finna vi bastardnäktergalen, blå- 

 mesen, nötväckan, kärrmesen och hornugglan. Äfven orren, 

 som ju ej heller saknas i barrskogarna, håller gärna till här. 



Fältfåglar äro däremot sånglärkan, rapphönan, vakteln, 

 ängsknarren; och de tränga norrut följande odlingen åt. 



Följande fåglar trifvas endast eller åtminstone företrädes- 

 vis i våra skärgårdar: skärpiplärkan, hafsörnen ***, större 

 strandpiparen, roskarlen, strandskatan (jämf. dock s. 318), 

 rödbenan, grågåsen, grafanden, berganden, ejdern, gråtruten 

 (bygger äfven vid Venern och Vettern), hafstruten, sillmåsen, 

 ringtjäen (norra Norge), den vanliga labben, den rödnäbbade 

 fisktärnan (äfven vid lämpliga insjöar), tobisgrisslan, tord- 

 mulen. Man lägge särskildt märke till, att vid fjällvattnen 

 häcka flera fåglar, som söderut äro bundna vid kusten, t. ex. 

 rödbenan, berganden och sillmåsen. 



Utom här ofvan antydda grupper kunna många fler lätt nog 

 urskiljas: kärrfåglar, insjöfåglar o. s. v. allt efter det slags 

 lokaler de äro bundna vid. Men vi kunna äfven ordna fåg- 

 larna gruppvis allt efter den trakts geografiska läge, som de 

 bebo. Härvidlag är det tvifvelsutan klimatet eller af det- 

 samma nära afhängiga orsaker, som verka afgörande. Äfven 

 flera af de ofvan auförda gruppernas förekomst betingas säker- 

 ligen häraf, så t. ex. många af fjällfåglarnas. En fågelgrupp ut- 

 göres af sådana, som, lockade af de nordliga trakternas stora 

 insektrikedom sommartid eller möjligen af andra orsaker, endast 

 häcka långt norrut utan att dock vara bundna vid fjället. 

 Sådana äro: lappmesen, svartsnäppan, gluttsnäppan (äfven på 

 Gotland), myrspofven, sädgåsen, sångsvanen och salskraken. 

 En talrik skara bildas af hvad vi kunna kalla subalpina 

 arter: sådana, som utan att vara utprägladt nordliga dock 

 som häckfåglar i regel ej gå söder om Dalälfven eller ens nå 

 denna. Hit höra järnsparfven, vårfågeln, nordliga gulärlan, 

 säfsparfven (på vissa lokaler vanlig i mellersta Sverige), gul- 

 näbbade hämplingen, gråsiskan, sidensvansen, lafskrikan, tre- 

 tåiga hackspetten, gråspetten, lappugglan, hökugglan, små- 

 spofven (äfven fjällfågel), stjärtanden (äfven på fjället och 

 söderut), bläsanden, knipan och smålommen. I Jämtland och 

 Sundsvallstrakten finna vi nordgränsen för en hel flock fåg- 

 lar; sådana äro grönfinken, hämplingen, steglitsen, nötskrikan, 

 kajan, gröngölingen, göktytan, nattskärran, kattugglan, lärk- 

 falken. (ormvråken?), ringdufvan, mindre strandpiparen, stor- 

 spofven. En annan grupp har sin nordgräns kring Dalälf- 

 vens utlopp och i Värmland eller ungefär i samma trakter 

 som eken; den omfattar stenknäcken, nötkråkan, trädlärkan, 

 blåkråkan, gladan, vipan, rördrommen, svarta storken, vatten- 

 fallen, sumphönan, rörhönan, knölsvanen, snatteranden (säll- 

 synt i södra Sverige), artan, brunanden, svarttärnan (på ett 



* Inskränkta till de nordligare trakternas barrskogar. 

 *• Jfr L. A. Nilssons artikel om Sveriges växtgeografi i den af riks- 

 dagen beslutade statistiska bandboken öfver Sverige. (Under utarbetn. 1889). 

 **• Bygger äfven vid de större insjöarna. 



