XIII 



Kartskiss utvisande sädgåsens ankomsttid om våren. (Eft. Carlheim- 

 Gyllenskiöld). 



och uppfödas (s. 111). Kolthoffs (1897) iakttagelser från Öland 

 synas däremot visa, att gamla fåglar tillhörande åtminstone 

 några Tringa- och Totanus-arter i afsevärdt antal komma före 

 ungfåglarna. Särskildt var detta fallet med Tringa canutus, 

 alpina och Totanus glottis. Och torde vidstående diagram 

 tydligare än någon tabell visa saken. Nu kan man visser- 

 ligen invända, att dessa gamla fåglar äro sådana, som ej 

 häckat eller som afbrutit sin häckning. Detta antagande 

 synes dock åtminstone beträffande de ofvan anförda arterna 

 motsägas dels af det stora antal gamla, som observerats, dels 

 af att såväl honorna som särskildt hanarna buro mycket 

 stora liggfläckar. Men om äfven tågordningen hos en del 

 vadare och möjligen ännu några fåglar är afvikande, så synas 

 dock bl. a. såväl Kolthoffs som framförallt Gätkes iakttagel- 

 ser ha fastslagit, att de unga flytta för sig och de gamla för 

 sig samt att de olika könen flytta på något olika tider; hvilket 

 senare förhållande beträffande vårflyttningen julänge varitkändt. 

 Fåglarnas flyttning och hvad därmed sammanhänger er- 

 bjuder, såsom torde framgå redan af ofvanstående korta redo- 

 görelse, några af de mest intresseväckande på samma gång 

 som mest svårlösta frågor — t. ex. om flyttningsvägarnas 

 läge, om flyttningshastigheten och framförallt om hvad som 

 vägleder fåglarna under flyttningen — frågor, som fågelkän- 

 narna nu i allt större utsträckning och med allt mer plan- 



mässighet taga under gemensamt arbete. Alla noggrant förda 

 och systematiskt samlade uppgifter äro härvid af värde. 



Förutom af våra regelbundna flyttfåglar besökas vi tidt 

 och ofta af enstaka vilsekomna, mycket långväga främlingar. 

 De flesta tillhöra ostasiatiska arter och äro i regel funna 

 höstetid; vanligen är det då ungfåglar, som anträffas. Så- 

 dana ostliga gäster äro Turdus atrigularis, fuscatus och va- 

 rius, Phyllopseustes superciliosus (s. 317), Parus cyaneus, 

 Anthus richardi, Linota sinica, Pastor roseus, Corvus dau- 

 ricus, Falco sacer, Buteo ferox, Turtur orientalis, Otis mac- 

 quenii, Gursorius gallicus, Glareola melanoptera, Grus virgo 

 (funnen vårtiden), Ardea purpurea, Nycticorax griseus (syd- 

 lig?), Ibis falcinellus, Anser hyperboreus och indicus, Branta 

 ruficollis, Tadorna casarca (funnen äfven sommartid), Aex 

 galericulata (vårfynd), Anas falcata (vårfynd), Fuligula ru- 

 fina, Phaleris psittacula. Ändå märkligare äro de mass- 

 inflyttningar, som med mycket långa mellantider plötsligt egt 

 rum likaledes af östliga fåglar. Den mest beaktade torde 

 vara stepphönan, som flerestädes i Danmark häckade (s. 159 

 och 318). Äfven händelkorsnäbben förtjänar framhållas. Den 

 senare synes ha häckat här i landet (s. 68 — 69). 



Dessutom ega vi ett fåtal sydliga gäster: Merops api- 

 aster, Cypselus melba, Gyps fulvus, Glareola pratincola, Hi- 

 mantopus candidus (höstfynd), Ardea alba (sydöstlig gäst?), 

 Hydrochelidon leucoptera, hvartill äfven torde räknas Circus 

 swainsonii. Dessa sydliga arter iakttagas oftast vårtiden och 

 ha väl af en eller annan orsak fortsatt sin flyttning betydligt 

 längre norrut än vanligt. 



Af amerikanska fåglar, hvilka som bekant ej så sällan 

 erhållits i England och på Helgoland, ha i norden utom den 

 grönländska Larus leucopterus samt de isländska Clangula 



Siosi. 



£oo 



a u s t i 



Grafisk framställning af Tringa canutus (den streckade linlen) och Tota- 

 nus glottis (den (tilldragna liuicn) flyttning, öfver Öland sommaren 1897. 

 Dar linierna fördubblas börjas ungfågelsträcket. Kolthotfs siffror, som legat 

 till grund för denna figur, måste till följd af undersökningssättet vara så 

 ofullständiga, att skemat endast kan göra anspråk på relativ giltighet. 

 Siffrorna vid linierna ange datum, de vågräta strecken det iakttagna 

 antalet fåglar. 



