XII 



tillfället erbjuda de för deras flykt förmånligaste förhållandena, 

 och många, som annars flytta högt, sträcka därför ibland i de 

 nedersta luftlagren. Helst synas de flyga i medvind eller 

 med vinden kommande snedt bakifrån.* 



Somliga arter flytta enstaka, andra i smärre följen, andra 

 åter i stundom oöfverskådliga massor. Såsom ett, låt vara 

 rätt allenastående exempel på massflyttning kan anföras, hur 

 natten efter den 28 okt. 1882 en sådan mängd kungsfåglar 

 flyttade öfver Helgoland, att de endast kunde liknas vid ett 

 yrväders fallande snöflingor. Tåget varade från kl. 10 e. m. 

 till dagens inbrott, och samtidigt visade sig efter hela Eng- 



Kartskiss utvisande hussvalans ankomst om våren. Den svarta linien 



utmärker den gräns, till hvilken svalorna nått en viss uppgifven dag. 



Isotermen Kr + 8° C. ilr äfven inlagd. (Eft. Carlheini-Gyllenskiold). 



■ lands kust en ovanligt stark ström af invandrande kungs- 

 fåglar. — De i flockar nattetid flyttande fåglarna uppge stän- 

 diga höga lockrop, hvilka säkerligen tjäna till att samman- 

 hålla ressällskapet. 



Genom att insamla uppgifter om vissa allmänt kända 

 fåglars ankomsttider och sammanställa dessa uppgifter har 

 man (Carlheim-Gyllenskiöld) erhållit kartor, som visa, hur en 

 viss art om våren skrider norrut. Vidstående teckningar torde 

 rätt väl belysa detta. Härvid framgår för öfrigt, att sent 

 kommande fåglar, t. ex. svalan, framtränga hastigare mot 



* Järnf. dock beträffande ormvråken sid. 146. 



norr, närmare Norges gräns, medan tidigare flyttare komma förr 

 vid kusten. Detta sammanhänger med motsvarande temperatur- 

 förhållanden. Denna fortskridande utbredning norrut samman- 

 faller på intet sätt med flyttningshastigheten. Denna senare, 

 som naturligtvis är i hög grad växlande hos olika arter, kan 

 ännu ej sägas vara utredd, dock tyda många iakttagelser på, 

 att den är mycket stor. Så påstås det, att en så långsam 

 fågel som vår vanliga kråka på omkring 3 timmar flyger från 

 Helgoland till Englands ostkust (Gätke). Om man frånräknar 

 den gynnsamma vindens inverkan, torde flyghastigheten kunna 

 beräknas till omkring 130—160 km. i timmen eller nära dub- 

 belt mer än den, som anses tillkomma goda brefdufvor.* 

 När en relativt så dålig flygare som kråkan är kan prestera 

 sådant, hvad skall ej då tornsvalan, falkarna och många an- 

 dra kunna utföra. — Vid en jämförelse mellan flera till samma 

 släkte (Calamoherpe) hörande arters vingar har det visat 

 sig, att den art, som företager de längsta flyttningarna, äfven 

 har de spetsigaste vingarna och den art, som för en stann- 

 fågels lif, de trubbigaste.** 



Säkerligen böra vi i väderleksförhållandena söka impul- 

 sen till att flyttfåglarna hvarje år i rätt tid börja sina van- 

 dringar. Liksom vissa väderleksförhållanden ega förmåga att 

 hos oss framkalla bestämda stämningar, så tvifvelsutan i ännu 

 högre grad hos fåglarna. Det är således sannolikt väderleks- 

 förhållandena, som säga dem: »nu är tiden inne att flytta.» 

 Stundom kunna dock, särskildt vid vårflyttningen, misstag 

 begås. (Jämför beträffande vipan s. 181). 



I regel försiggår vårsträcket med febril hastighet, medan 

 höststräcket sker långsammare med flera och längre uppehåll. 

 Häruti liksom naturligtvis i förekomsten af de talrika, föga 

 skygga ungfåglarna ligger orsaken till, att höststräcket oftast 

 är så mycket mer i ögonen fallande. Ett ofta iakttaget undan- 

 tag härifrån bilda de talrika gåsflockar, som under vårsträcket 

 årligen rätt länge uppehålla sig på de feta Upplands- och 

 Vestgötaslätterna (s. 238) i afvaktan på, att marken skall 

 tina upp. 



På grund af rätt många iakttagelser torde vi vara be- 

 rättigade att antaga, att åtminstone flera fåglar om våren 

 återkomma just till samma boplats, som de om hösten läm- 

 nade. 



Om våren ankomma alltid de gamla hanarna före ho- 

 norna, vanligtvis omkring en vecka tidigare, först komma de 

 vackraste och äldsta hanarna. Lättast låter sig detta påvisa 

 beträffande sångfåglarna, men torde äfven ha sin riktighet åt- 

 minstone beträffande vadarna. Sedan komma honorna och 

 sist bland dessa de yngsta fåglarna. Äfven fjällpiparens 

 honor, som litet eller sannolikt t. o. m. ej alls deltaga i ruf- 

 ningen (s. 184), komma senare än hanarna (Gätke). Om 

 hösten iakttaga många fåglar t. ex. starar, stenskvättor, kol- 

 trastar m. fl. småfåglar äfvensom några roffåglar och bland 

 vadarna åtminstone ljungpiparen en omvänd tågordning. Då 

 komma nämligen ungfåglarna först, därpå följa honorna, och 

 sist komma de gamla hanarna. Gätke, som (1S91) på grund 

 af sin allenastående erfarenhet från Helgoland uppställt denna 

 regel beträffande höstflyttningen, synes endast vilja erkänna 

 ett undantag från densamma, nämligen göken. Att de 

 gamla fåglarna af denna art flytta långt före ungfåglarna, 

 som först i september lämna norden, sammanhänger natur- 

 ligtvis med det egendomliga sätt, på hvilket ungarna utkläckas 



* Ziegler, H. E., Die Geschwindigkeit der Brieftauben. Zoolog. 

 Jahrbiicher. B. 10. 1897. Mot riktigbeten af dessa beräkningar bar sedan 

 tvifvel uppstått (jämf. Bird Migration in Great Britain and Ireland, Rep. 

 of tbe British Association for tbe Advancement of Sciense 1896). 

 ** Seebobm. Siberia in Europé London 1SS0, s. 245. 



