XI 



mer uppoffring för ungarna och egnar dem ömmare vård än 

 honan (s. 205). Hos en del vadare 1 , t. ex. spofvarna (s. 216) 

 och Totanus-arterna, är det i själfva verket hanen, som, sedan 

 han deltagit i rufningen och ungarna kläckts, ensam öfver- 

 tager hela deras vård, medan honan öfvergifver familjen. 

 Hos ett fåtal arter, här i norden sannolikt blott hos simsnäp- 

 porna och fjällpiparen, har hanen ensam öfvertagit såväl 

 hela rufningen som ungarnas vård. Hos dessa arter är honan 

 både mera storvuxen och utrustad med vackrare dräkt, och 

 honorna lära här äfven vara talrikare än hanarna, h vilket 

 annars ej är fallet, åtminstone ej med andfåglarna (jämf. s. 236). 

 De senast anförda exemplen antyda, hur inom ett par vadare- 

 grupper hanen så småningom öfvertagit allt större del af fort- 

 plantningens möda. 



Föräldrarnas omsorg om afkomman sträcker sig hos 

 många arter mycket långt och ger dem ej blott mod att trotsa 

 öfvermäktiga fiender (s. 162) utan lär dem äfven att använda 

 förställning. En ej ovanlig list är, att modern (eller fadern) 

 låtsas ej kunna flyga utan långsamt släpar sig undan, loc- 

 kande förföljaren efter sig, medan ungarna få tid att sätta 

 sig i säkerhet. Hos så olika foglar som änderna, säfsparf- 

 ven och törnsångaren återfinnes samma list. 



En del fåglar stanna lifvet igenom kvar på den trakt, 

 som sett dem födas. Sådana äro exempelvis gråsparfven, 

 kornsparfven, gulsparfven, tofslärkan, skatan, rapphönan och 

 på det hela taget äfven skogshönsen. 



Dessa kallas stannfåglar. 



Andra åter, såsom siskorna, sidensvansen, mesarna och 

 många fler, ströfva under den tid de ej äro upptagna af häck- 

 ningsbestyren oftast förenade i större eller mindre skaror 

 kring bygderna. Deras vandringar äro ej bestämdt återkom- 

 mande, utan bero åtminstone till väsentlig del af den till- 

 fälliga tillgången på föda. De kallas strykfåglar. 



Flyttfåglar kallar man de fåglar, som om vintern draga 

 söderut, därtill tvingade af omöjligheten att åtkomma sin van- 

 liga föda. Hit höra de flesta bland nordens fåglar: i främsta 

 rummet alla de insektätare, som ej om vintern kunna lefva 

 af frön eller likt hackspettar och mesar oberoende af årstiden 

 kunna samla sin föda, vidare vattenfåglarna, särskildt vadarna, 

 men äfven mycket talrika simfåglar. Flyttfåglarna följas af 

 flertalet på andra fåglar lefvande roffåglar, som sålunda äfven 

 de bli flyttfåglar. De flyttfåglar, som häcka i höga norden 

 och endast under flyttningen vår och höst besöka våra ku- 

 ster, kallas stundom sträckfåglar, t. ex. kustsnäppa, sand- 

 löpare, bläsgås och många flera. Dessutom eger vår fauna ett 

 fåtal nordiska arter, som öfvervintra hos oss, t. ex. prutgåsen, 

 alfågeln, alförrädaren, hvittruten och (i Bohuslän) sillgrisslan 

 samt tordmulen. De komma sträckfåglarna närmast och jag 

 vore böjd att beteckna dem som vinterfåglar. Mellan 

 ofvan uppräknade slag af fåglar finnas i själfva verket ej 

 några skarpa gränser. Så stanna t. ex. de gamla örnarna 

 kvar uppe bland fjällen vintern öfver, medan de unga som 

 flyttfåglar regelbundet begifva sig söderut. Likaledes äro 

 kråkor och kungsfåglar och många fler dels flytt- dels stryk- 

 fåglar. Och blida år öfvervintrar mången bofink, som bekant 

 annars en flyttfågel, så långt i norr som i Mälardalen. 



I själfva verket torde också flyttfåglarna i längesedan 

 svunna tider så småningom utbildats från strykfåglar. 



Härvid är ock att lägga märke till den olika våglängd, 

 de olika flyttfåglarna tillryggalägga. Medan somliga såsom t. ex. 

 gräsanden stå på gränsen till strykfåglarna och ej flytta 

 undan längre, än is och kyla för tillfället tvinga dem, bege 

 sig andra såsom svalorna och många småfåglar och smärre 

 vadare långt ned på det södra halfklotet (se bl. a. kustpipa- 



■ren s. 189 o. kustsnäppan s. 197) eller åtminstone långt ned 

 i Afrika (s. 143. Stolpe). 



Man har sagt, att de individer af en art, som häcka 

 längst i norr, flytta längst söderut. Och hvad några enstaka 

 arter beträffar, torde detta vara bevisadt. Så t. ex. lämnar 

 ladusvalan Natal i sista veckan af mars, fjolårsungarna i mid- 

 ten af april, men till södra Europa komma svalorna redan i 

 januari, och i Spanien kläckas deras ungar ofta i midten af 

 april, vid hvilken tid svalorna börja komma till England. 

 Häraf torde framgå, att det just är norra Europas svalor, 

 som komma från Afrikas sydligaste trakter (Seebohm). 



Att flyttfåglarna under sitt sträck följa bestämda, stundom 

 bredare, stundom smalare vägar, torde numera genom en serieaf 

 undersökningar (jämf. Palmen 1874, 1891,2) vara åtminstone för 

 många af dem fastslaget. En sådan allmänt begagnad flytt- 

 ningsväg går längs Sveriges södra Östersjökust. Tid denna 

 väg ligger Ölands södra udde, sedan gammalt känd som be- 

 sökt af tusen sinom tusen flyttfåglar. En annan dylik rast- 

 plats finnes vid Shelderviken, en tredje på Jaederen i Norge 

 o. s. v. Likaledes torde för många arter flyttningsvägarna 

 ej vara oberoende af landets konturer, utan bestämmas de 

 gärna af kusternas sträckning, af floddalar, större insjöar 

 o. dyl. Äfven torde den väg, på hvilken en art invandrat 

 till ett område, vara åtminstone rätt lång tid framåt bestäm- 

 mande för dess flyttningsleder. Så häckar t. ex. lappsparf- 

 ven i våra fjäll, särskildt de nordliga, men är ytterst sällan 

 funnen i dessa länders sydliga delar, medan han däremot 

 allmänt flyttar genom norra och mellersta Finland (s. 64). 

 Dess flyttning söderut måste således gå i sydostlig riktning 

 eller just den väg, hvilken arten tvifvelsutan hit så småning- 

 om invandrat, andra liknande säkert fastslagna exempel att 

 förtiga. När därför Gätke (1891, s. 24) och flera med honom 

 säga, att flyttningen försiggår med en front, som i bredd 

 motsvarar häckningsområdets utsträckning, så motsäges detta 

 bl. a. af alla de talrika iakttagelserna från sådana ställen, 

 där flyttfågelsträcket är oerhöfdt rikt, medan det ett fåtal mil 

 därifrån kanske är riktigt fattigt. Att' flyttfåglarna åtmin- 

 stone vid dagsljus ega »känning af hur landet ligger», visas 

 kanske bäst af att på en liten ö i hafvet, som Helgoland, 

 man ytterst ofta kan iakttaga, hur de plötsligt komma lik- 

 som nedstörtande från en höjd så stor, att de förut varit 

 äfven för beväpnadt öga osynliga (Gätke). Långt ifrån de flesta 

 fåglar sträcka emellertid om dagen; det är visserligen alltid 

 eller åtminstone nästan alltid fallet med kråkan, och ännu 

 några till. Men många fåglar, bl. a. sånglärkan och snäpporna, 

 sträcka än vid dagsljus, än nattetid, och andra, t. ex. becka- 

 sinerna, sträcka endast om nätterna. Och detta är fallet ej 

 endast med sådana fåglar, som äfven annars företrädesvis 

 eller gärna äro i rörelse efter mörkrets inbrott, t. ex. ugglorna, 

 nattskärran, utan äfven med så utpräglade »solens barn» 

 som trastarna och kungsfågeln. 



Hvad som vägleder dem under de mörka höstnätterna 

 är tills vidare en af de många intresseväckande gåtor, hvarpå 

 fågelsträcket i sin helhet är så rikt. 



Sträcket företages på mycket växlande höjd. Medan t. ex. 

 kråkan så godt som alltid sträcker lågt, från 5 — 75 m. öfver 

 hafvet, sträcka andra, t. ex. många smärre vadare, än lågt 

 öfver vattnet, än så högt, att de ej kunna ses utan röja sin 

 närvaro endast genom sitt ifriga lockande eller därigenom, 

 att man såsom på Helgoland kan se dem plötsligt komma 

 liksom nedfallande ur skyn. Den höjd, på hvilken fågel- 

 sträcket eger rum, är, som redan antydt, mycket växlande, 

 och det är otvifvelaktigt väderleksförhållandena, som härvid 

 äro bestämmande. Fåglarna uppsöka de luftlager, som för 



