hanania verka tilldragande på honorna; äfven sången, som 

 uteslutande ellev så godt som uteslutande tillkommer hanarna, 

 måste anses som en sekundär könskaraktär, Alan har ofta 

 iakttagit, hur två hanar t. ex. af näktergalen i formlig sångar- 

 strid försökt att öfvervinna hvarandra, och bakom en sådan 

 strid ligger tvifvelsutan just täflan om honans kärlek. Sån- 

 gen är högst utvecklad hos några sångfåglar, men finnes äfven 

 hos talrika andra, t. ex. hos göken, hos småsnäpporna (s. 199) 

 och hos snäpporna (s. 206, 207, 209). Äfven hos flera sim- 

 fåglar ega hanarna egendomliga, endast dem tillkommande 

 läten, så är t. ex. fallet med alfågeln och ejdern. 



Hos ring- och skogsdufvorna beledsagas sången af egen- 

 domliga rörelser, som skola vara egnade att visa friaren i 

 all sin glans (s. 154 o. 155). Samma ändamål har påfågel- 

 hanens vana att slå ut stjärten, hvarvid dessutom ett egen- 

 domligt »sisande» ljud alstras^ Jämför äfven enkelbeckasinens 

 och knipans under flykten af vibrerande fjädrar alstrade to- 

 ner! (s. 193 o. 263). Alånga sångfåglar liksom äfven snäp- 

 porna sjunga alltid flygande; här ha vi också början till ett spel. 

 Bland hönsfåglarna ha hanarna en särskild sång eller 

 åtminstone ett särskildt läte, hos orren och tjädern förenadt 

 med en säregen s. k. lek, hvarvid äfven »handgripligen» täf- 

 las om honornas gunst. Storlrappens (s. 177), brushanens 

 och den dubbla beckasinens spel visa ock stor likhet med 

 hönsfåglarnas och utgöra säkerligen äfven de ett giljande till 

 honornas ynnest, och likartade företeelser äro tvifvelsutan 

 morkullans drag och den enkla beckasinens »gnäggande» flykt. 

 För resten är det, såsom torde framgå af ofvanstående exem- 

 pel, svårt, ja omöjligt att draga några bestämda gränser 

 mellan sång, spel, lek och andra slag af »friarekonster». Och 

 kände vi tillräckligt fåglarnas lefnadsvanor, skulle sådana 

 företeelser säkerligen låta påvisa sig hos snart sagdt hvar- 

 enda art. Utom ofvan anförda exempel torde nötväckhanens 

 dans (s. 45), viphanens, den större strandpiparens och stor- 

 spofvens flygkonster (s. 181, 186 o. 216), som säkerligen 

 utföras för att glädja honan, och svärtans s. 261 omnämnda 

 »ringande» flykt, äfven den en friarlek, förtjäna att framhål- 

 las. Detsamma gäller om hackspettarnas trumningar (s. 103). 

 I olikhet med nästan alla andra djur rufva fåglarna som 

 bekant sina ägg, d. v. s. de bibringa dem genom att ligga på 

 dem med hjälp af sin egen kroppsvärme den temperatur, som 

 är nödvändig för utvecklingen. Flertalet fåglar bygga också 

 bon, i hvilka äggen läggas. Men dessa bons beskaffenhet är 

 mycket olika. Stjärtmesens med väggar och tak försedda, 

 väl ombonade näste, i sitt slag ett riktigt konstverk, och den 

 i myllan uppkrafsade grop, som mottar vipans ägg, utvisa 

 inom hur vida gränser fåglarnas bobyggnadskonst rör sig.* 

 Alen alltid står beskaffenheten af en fågelarts rede i inner- 

 ligaste öfverensstämmelse med dess lefnadssätt. Såsom exem- 

 pel må framhållas doppingens och sothönans af växtämnen 

 byggda flytande bon (s. 303 o. s. 235), hackspettens i trädstam- 

 mens inre utmejslade kamrar eller örnens rede högt upp i en brant 

 bergvägg eller i toppen af någon jättefura. Ej så få fåglar lägga 

 för öfrigt sina ägg omedelbart på marken utan någon som 

 helst antydan till rede eller ens någon grop. Så finner man 

 t. ex nattskärrans ägg och många fler. Som regel kan man 

 säga, att alla fåglar, hvilkas ungar födas väl utvecklade, ha 

 ytterst enkla nästen, men att ju hjälplösare ungarna komma 

 till världen, desto omsorgsmllare är nästet byggdt. 



* Som bevis på, hvilken omtanke fåglarna kunna utveckla härvid, 

 torde förtjäna framhållas, hur ett par bofinkar, hvilkas bo blåst ned, i sitt 

 nya rede inflätade anda till 0,4 in. långa trådar, som dock först slagits 

 rundt den grenklyka, i hvilken boet hviladc. (Raspail. Eull. Soc. Zool. do 

 France 1892, T 17.) 



Hvad som betingar fågeläggens så växlande färg är ännu 

 i det stora hela en outredd fråga. I några, kanske till och 

 med i de flesta fall torde färgen bidraga till att de undan- 

 draga sig uppmärksamheten. Så äro säkerligen järnsparfvens 

 grönblå ägg svåra att se bland gräs och bladverk, och sot- 

 hönans ägg likna till färgen alldeles torr vass, betäckt med 

 små svarta svampfläckar; äfven torde många vadareägg få 

 anses som egande »skyddande färger».* Hvita ägg eller 

 mycket ljusa, lätt i ögonen fallande, ega framför andra så- 

 dana fåglar, som häcka i hål eller ha öfverbyggda bon, hvari 

 de lättare döljas. Alan tanke t. ex. på hackspettarna, ugg- 

 lorna, isfågeln, mesarna, skrakar och knipor ; öfriga andfåglar, 

 som äfven ha hvitaktiga ägg, hölja öfver dem med dun och 

 liknande, när de lämna dem för att söka föda. 



Hvad äggens form beträffar, se vi, att starkt päronfor- 

 made ägg ega endast sådana fåglar, som ej bygga några 

 egentliga reden ; sannolika orsaken synes vara, att ett koniskt 

 ägg ej rullar sin väg så lätt som ett rundt eller ovalt; där- 

 för blir en kull päronformade ägg lättare att hålla samlad. 

 Den tar äfven mindre plats; de fyra vadaräggen läggas van- 

 ligen med spetsarna tillsammans och nedåt. Det förtjänar fram- 

 hållas, att de i förhållande till modern största äggen läggas af 

 sådana fåglar, t. ex. snäppor och andra små vadare, som 

 kläckas väl utbildade. Deras ungar fordra ju äfven både 

 mera näring och mer utrymme i ägget för att nå sin högre 

 utbildning. 



Alånga forskare lägga stor vikt på det olika tillstånd, i 

 hvilket fåglarna födas, ja, man har t. o. m. velat uppdela 

 dem i sådana, som födas dunklädda och seende samt genast 

 lämna redet — tyskarnas »Nestfluchter» — samt sådana som 

 födas nakna och blinda samt länge kvarstanna i boet, om- 

 sorgsfullt vårdade af föräldrarna — »Nesthocker». Den senare 

 gruppen består af sittfåglama. Bland dessa kläckas hack- 

 spettarna och isfågeln, som ju båda ha sina bon synnerligt 

 väl skyddade, fullständigt nakna och få aldrig någon dun- 

 dräkt (se s. VIII), utan anlägga genast en dräkt af fullt utbil- 

 dade fjädrar. Alellan dem och nattskärran eller roffåglarnn , 

 som födas rätt försigkomna och med en synnerligt tät och 

 varm dundräkt, finnas alla möjliga öfvergångar. Och roffåg- 

 larna närma sig i detta hänseende rätt mycket storkar, häg- 

 rar, pelikanfåglar och stormfåglar, hvilkas ungar kläckas 

 nakna (sula, skarfvar) eller dunklädda samt stundom blinda 

 och visserligen snart nog lära sig att själfva taga födan, men 

 ända till dess de bli flygfärdiga stanna kvar i boet och vår- 

 das af föräldrarna. Och äfven bland de fåglar, som födas 

 rikt dunklädda, seende och med förmåga att gå, matas många 

 rätt länge af föräldrarna; så är fallet bland annat med må- 

 sar och alkor. Någon skarp gräns mellan de båda ofvan an- 

 gifna grupperna finnes således knappast. 



I många fall är det honan, som ensam sköter om hela rufnings- 

 bestyret och som sedan tar vård om ungarna, så t. ex. hos 

 skogshönsen och andfåglarna (med undantag af gässen och 

 grafanden, s. 245) och bland vadarne bl. a. hos vipan. Ofta 

 får hon dock verksam hjälp af hanen med ungarnas uppfödande, 

 och om hon faller ifrån, åtar han sig vanligen ensam om- 

 sorgen; så är fallet med flertalet af våra sångfåglar, t. ex. 

 Sylvia-arterna, bofinken, gulsparfven m. fl. Ofta nog biträder 

 hanen äfven vid själfva rufningen såsom t. ex. hos tordmu- 

 len och sillgrisslan. Ja, stundom rufvar lian lika flitigt som 

 honan; så är t. ex. fallet med strandskatan, småspofven, 

 drillsnäppan och grönbenan, och hos snäpporna visar hanen 

 * Det torde förtjäna framhållas, att skogssnåppan, som blickar i 

 öfvergifna trastbon o. d. högt upp i tråden, har nåstan hvita ågg, medan 

 släktets andra arter ha ägg med skyddsfårg. 



