IX 



dagen. Denna process benämnes brämfällning och eger äfVen 

 rum hos sparfvar, skvättor, berglärkan, rödstjärtarna och 

 många fler. 



Några fågelkännare hålla före, att fågelfjädrarna i vissa 

 fall skola kunna förändra färg utan vare sig ruggning eller 

 brämfällning. Och denna förändring skall ej inskränka sig en- 

 dast till blekning utan äfven alstra mörkare färg; så lär vara 

 fallet med skrattmåsen och dvärgmåsen, som om våren skola 

 få det svarta pä hutvudet utan ruggning. Likaså skall Calidris 

 arenaria få sin sommardräkt genom omfärgning. Denna åsikt 

 stämmer visserligen mycket illa med vår nuvarande känne- 

 dom om fjädrarnas natur och utveckling, men understödes af 

 så många praktiska ornitologer, att den dock förtjänar att 

 här omnämnas. 



Fåglarnas ruggning tjänar ej endast till att ersätta ut- 

 slitna fjädrar utan äfven till att helt och hållet eller delvis 

 förändra hela deras utseende. Detta afser här i norden 

 stundom att förläna dem så stor likhet som möjligt med den 

 föränderliga omgifningen. Så är t. ex. fjällripan om vin- 

 tern hvit som snön men om sommaren brunspräcklig som 

 den fjällhed, hon bebor.* Snösparfven erbjuder det sällsynta 

 exemplet på en motsatt färgväxling; hans sommardräkt be- 

 står hufvudsakligen af hvitt och svart, hans vinterklädnad 

 åter är mer brunspräcklig och gråaktig. Men om sommaren 

 finnes snösparfven högt uppe till fjälls bland snö och mörka 

 klippor, om hösten och vintern åter söker han sig ned till 

 bygderna. Lefnadssättet sprider ljus öfver orsaken. 



Omgifningens stora inflytande på fåglarnas dräkt framstår 

 mycket bra genom att jämföra t. ex. en rapphöna eller vaktel 

 med en kornknarr. Vi se då genast, att deras dräkter ega 

 samma färger, och om dessa än äro olika fördelade hos rapp- 

 hönan och kornknarren, måste de dock göra samma intryck 

 på betraktaren. Men då vi veta, att rapphönan och korn- 

 knarren på intet sätt äro besläktade, förstå vi. att det är 

 den omgifning, i hvilken de bägge lefva, som frambragt lik- 

 heten. Deras klädnad har hos bägge tillpassats till samma 

 natur. En jämförelse mellan stepphönan och ökenlöparen, 

 som båda bebo liknande lokaler, lär oss detsamma. Säker- 

 ligen är det våra långa höstar och vårar, med deras öfver- 

 vägande bruna och grå färger, som bidragit till att så många 

 af våra fåglar äro så oansenliga till sitt yttre. 



I regel skola vi finna, att dunungarna och ungfåglarna 

 liksom ofta i viss mån honorna, som de senare rätt ofta 

 likna, genom sina dräkter äro mer egnade att undgå uppmärk- 

 samheten än hanarna; man tanke på t. ex. skogshönsen och 

 rödstjärten. Men vi skola dessutom snart märka, att de till 

 ett visst släkte eller viss större naturlig fågelgrupp hörande 

 arternas dunungar likna hvarandra mycket mer än de vuxna 

 göra. Man erinre sig hur svåra, ja i vissa fall nästan omöj- 

 liga, måsarnas dunungar och äfven deras ungfåglar äro att säkert 

 bestämma, medan de gamla fåglarna kunna skiljas åt vid 

 första ögonkastet; eller hur den rödstrupiga piplärkan som 

 ung saknar den för de gamla utmärkande strupfärgen; eller 

 hur lika piparnas och måsarnas ungar i det stora hela dock 

 äro (jämf. s. 175 om deras förmodade släktskap); många 

 andra exempel att förtiga. Ungarnas dräkt kan därför ofta 

 ge oss en vink om vissa fåglars släktskap och tidigare ut- 

 seende. 



Ur efterföljande artbeskrifningar torde ofta framgå, hur 

 närstående, till det yttre lika arter lätt skiljas från hvarandra 



• Ån skarpare framstår betydelsen af denna färgväxling, då vi veta, 

 att moripan, som eljest föga eller intet skiljer sig från vår dalripa, hvilken 

 som bekant ufvcn är hvit om vintern, ej skiftar färg, men moripans hem- 

 land ar också Storbritannien med dess »nöfaltiga vintrar. 



genom någon obetydlig men bjärt olikhet. Särskildl är det 

 ofta de undre vingtäckarna, som äro olika till färg eller teck- 

 ning; så är t. ex. förhållandet med trastarna, med skogssnäppan 

 och grönbenan, de båda vadaresvalorna och många fler; eller 

 ock är det vingspetsarna, hvilka, såsom hos måsarna, äro 

 olika tecknade; eller armpennorna, såsom hos t. ex. den 

 mindre och den större strandpiparen (s. 185 — 186) och hos 

 änderna, där de bilda den under flykten väl synliga men 

 annars dolda s. k. spegeln; eller näbbet som hos tärnorna; 

 eller äro de närstående arterna försedda med på olika ställen 

 belägna fläckar, t. ex. dubbelbeckasinen med hvita sidopennor 

 i stjärten, enkelbeckasinen med hvita undre armtäckare. Alla 

 sådana teckningar ändra föga eller intet i det allmänna ut- 

 seendet, oftast synas de knappast på den sittande fågeln, men 

 i regel så mycket bättre på den flygande. De tillkomma i 

 lika grad båda könen, . men barns oftast endast af den köns- 

 mogna fågeln eller t. o. m. endast i bröllopsskruden. Dessa 

 tecken äro för fågelögat livad lockropen äro för örat: en igen- 

 känningssignal. 



Hos de många hönsfåglar, där honan och hanen bära 

 mycket olika dräkter, har man iakttagit, hur gamla honor 

 anlägga en dräkt, som mer eller mindre närmar sig hanens 

 (tan. 36 fig. 7 och tafl. 37 fig. 3) och äfven i större eller 

 mindre grad antaga dennes läte och beteende i öfrigt. Denna 

 egendomlighet är ej inskränkt endast till hönsen utan iakt- 

 tagen äfven hos många andra, t. ex. koltrast, rödstjärt, blå- 

 hake, domherre, bofink, stare, gök, brushane, och torde i de 

 flesta fall bero på, att könsorganen skadats. Mycket enstaka 

 fall, där hanen antagit honans eller ungfågelns dräkt, äro 

 äfven bekanta. * 



Abnorm färgning af helt annat slag består däri, att 

 dräkten i sin helhet eller delvis är t. ex. hvit: albinism. 

 Albinos äro så pass vanliga och förekomma inom så många 

 arter, att de ej i det efterföljande kunna anföras. Melanism 

 kallar man abnormt svarta dräkter, erythrism sådana, där en 

 rödaktig färgton blifvit öfvervägande o. s. v. 



Begäret att behaga det motsatta könet utöfvar säkerligen 

 ett stort inflytande på fågeldräktens utseende; dock gäller 

 detta vanligen endast hanen (jämf. dock hvad som nedan 

 s. XI säges om simsnäppor och fjällpipare). Denne bär då efter 

 vårruggningen (eller brämfällningen) en bjärt färgad bröllops- 

 skrud, som efter förrättad fortplantning ofta åter utbytes mot 

 en anspråkslösare men mer skyddande hvardagsdräkt, van- 

 ligen liknande honans. Så är särskildt fallet med andfåg- 

 larna, brushanen, hämplingen och gråsiskan ~m. fl. Eller ock 

 är han året om utmärkt genom en mer eller mindre lysande 

 dräkt såsom bland hönsfåglarna** och många småfåglar.t. ex. 

 domherren. 



Öfverallt, där hanen är utrustad med någon påfallande 

 prydnad, som endast tillhör honom, har man att göra med 

 s. k. sekundära könskaraktärer, egenskaper, som utan att stå 

 i direkt förbindelse med alstrandet af åtkomma dock äro eg- 

 nade att ådraga sig det andra könets uppmärksamhet och 

 förskaffa sin bärare dess ynnest. 



Bland det märkligaste i den vägen är den stora fjäder- 

 krage, som under lektiden finnes hos brushanen, och som på 

 samma gång den skyddar i kampen mot rivaliserande hanar, 

 utan tvifvel också förlänar sin egare ett ståtligt och för ho- 

 norna behagligt yttre. 



För öfrigt är det ej endast genom vackrare dräkt som 



* Jllraf. A. Brandt, Anatomlsches und Allgemelues fiber d. s. g. 

 Hahnenfcbdrigkelt o. s. v. Zellscbr. f. wIsb. Zoologle. B. 48, 1869. 



** Undantag bilda dock åtminstone orren (s. 163) och rapphönan, 

 som ha en särskild, ehuru ej mycket afvikande somtuardrukt. 



