VIII 



Hvar och en af den första uppsättningen 

 fjädrar, som anläggas redan i ägget, bär i 

 spetsen en dunpensel, som förtränges och 

 ersattes allt efter som den nya fjädern 

 växer fram. Dessa dun äro olika de 

 vuxna fåglarnas, och det är de, som bilda 

 dundräkten (jämf. nedan s. X). Fjäder- 

 borsten, hvilka karaktäriseras redan genom 

 sin benämning, äro ombildade fjädrar, som 

 sakna fan. De stå talrikast vid näbbets rot, 

 men finnas äfven bland konturfjädrarna. 

 Granska vi åter fjädrarnas anordning, 

 se vi, att de ej äro jämnt fördelade öfver 

 fågelkroppen utan samlade i s. k. fjäderfält 

 (pterylse), mellan hvilka finnas nakna gån- 

 gar (apteriae).* Anordningen af dessa gån- 

 gar och fält är olika hos olika släkten 

 och familjer samt anses af nyare forskare 

 ega stort värde för bestämmande af fåg- 

 larnas verkliga släktskap. 

 , sl < era .?..j lf en s - I själfva verket underlättas fågelns 



konturfjader. a spo- J 



len, b skaftet, ec fanet, rörelser mycket genom denna fjädrarnas 

 6 (Efter Boas!) ""' fördelning, som alltid är sådan, att skarpa 

 veck, såsom där vingar och ben äro 

 fastade, ej bära tjädrar. 

 Figur sid. I jämte förklaring torde bättre än hvarje 

 beskrifning redogöra för de benämningar, som gifvas åt olika 

 delar af fågelns fjäderdräkt. Endast 

 vingen och dess byggnad torde 

 tarfva ett ytterligare omnämnande 

 Längs de ben, som motsvara han- 

 dens hos andra landtdjur, samt 

 längs armbågsbenet äro en rad 

 styfva pennor, de s. k. vingpen- 

 norna, fastade så, att den inre 

 med sin yttre kant skjuter öfver 

 den utanför belägna. När nu 

 vingen under flykten föres nedåt, 

 pressar luften vingpennorna, så 

 att de bilda en ogenomtränglig 

 Kkenia förtydligande det sätt s vif va gl- a ll v i n „ e „ 5t P ,. l v ft a q 

 hvarpå bistrålarnas bakar sam- bkl,va - ökau vingen aiei lyltas, 



manhålla fanet (efter Boas), går luften lätt mellan pennorna, 



a skaft, b en fanstråle, c den , .„ , ,,. , . 



närmast bakom liggande, hvil- och motståndet blir därigenom 

 kens bistrålar bära bakar. ringa Dessa v i ngpennor ha allt 



efter den del af vingen, hvarpå de 



äro fastade, erhållit namn af hand- eller smällpennor (2 — 10 



fig. sid. 2) samt arm- eller vingpennor af andra ordningen 



(1—9 samma fig.). Handpennornas antal är 



nedan i öfverensstämmelse med gammalt 



bruk angifvet som 10 (9 eller 11, s. 302) och 



räknas från vingens spets, armpennornas 



antal växlar mycket, från 6 till öfver 30. 



Numera räknar man i regel från handleden 



mot spetsen, och detta på den grund, att 



när någon handpenna reduceras, så är det 



Skema visande alltid i vingens spets detta sker. Och om 



buru de första „ . ...... „ , „ , 



fjädrarna (c) bara man således räknar härifrån, sa skulle hos 



b d ) U Snets a skåft. oIika få S lar helt olika P enn01 ' komma att be- 

 tecknas med samma nummer. Likaså brukar 

 man numera till handpennorna räkna en förut förbisedd eller 

 som undre täckfjäder ansedd, alltid rätt liten penna. I mo- 



(b) 



* Hos några fåglar, som sakna flygförmåga, t. ex. pingviner ocb 

 strutsar, ilro fjädrarna jämnt fördelade öfver bela kroppsytan. 



/ 



derna arbeten anges handpennornas antal som i regel 11 

 (10 eller 12); den yttersta, ll:te eller 12:te, är hos alla fåg- 

 lar, där den finnes, mycket liten, dold mellan täckfjädrarna, 

 och förbises därföre ytterst lätt, hvilket är anledningen till 

 att vi i våra för praktiska ändamål afsedda examinations- 

 tabeller ej tagit hänsyn till densamma. Den 10:de är lika- 

 ledes rudimentär hos alla förr s. k. »passeres novempeiinalse» 

 (jämf. s. 46, 2:dra sp.). Vingpennornas rötter och öfre delar 

 täckas af (lera rader mindre konturfjädrar, de s. k. vingtäck- 

 fjädrarna, som i likhet med vingpennorna indelas i armtäck- 

 fjädrar (b— c fig. sid. 2) och handtäckfjädrar (a fig. sid. 2). 

 Dessa vingtäckares relativa längd, anordning, och antal er- 

 bjuda rätt viktiga systematiska karaktärer. Så utmärka sig 

 tättingar och hackspettar genom korta, stora armtäckare och 

 en rad »afvigt» lagda medelstora armtäckare (figg. s. I o. 2, 

 jämf. fig. sid. 101). Slutligen lägga vi märke till, att den 

 del af vingen, som motsvarar tummen, bär en grupp af små 

 pennor, bildande den s. k. lillvingen (figg. s. I o. 2).* 



I olikhet med öfriga ryggradsdjur ega fåglarna blott ett 

 par hudkörtlar, men dessa, de s. k. gumpkörtlama, som ligga 

 på öfvergumpen ett stycke framom stjärtroten, äro så mycket 

 bättre utbildade. Med deras sekret, som är rikt på fett, in- 

 smörjes fjäderdräkten, som däraf blir oemottaglig för väta. 

 Härvid användes näbbet att utpressa och kringföra »pomadan». 



Fåglarnas tjädrar äro naturligtvis mycket utsatta lör 

 nötning, och skulle de aldrig ombytas eller ersättas med nya, 

 vore de snart odugliga att tjänstgöra- Detta fjäderombyte, 

 den s. k. ruggningen, försiggår hos nästan alla fåglar minst 

 en gång hvart år, i regel om hösten efter afslutad häckning. 

 Hos andfåglarna, i synnerhet hos dessas hanar, försiggår 

 denna s. k. höstruggning tidigt på sommaren (s. 249). Till 

 följd af att »höstruggningen tf sålunda infaller senast på hög- 

 sommaren och »vårruggningen» på hösten, motsvarar ändernas 

 sommardräkt tydligen många andra fåglars t. ex. måsfåglarnas 

 och snäppornas vinterdräkt, som ju likaledes är mer oan- 

 senlig än sommardräkten. Ålkor, gäss, svanar och många 

 änder fälla inom loppet af några dagar först alla hand- 

 pennor och därpå armpennorna, hvarigenom de blifva oför- 

 mögna att flyga. Andra fåglar ombyta vingpennorna så små- 

 ningom, och beröfvas därigenom ej sin flygförmåga. Utom 

 på hösten rugga många fåglar äfven om våren. Denna vår- 

 ruggning, som hos flyttfåglarna infaller omedelbart före färden 

 mot norden, kan då omfatta hela dräkten utom vingar och 

 stjärt, såsom fallet skall vara hos bl. a. måsarna och pipare- 

 släktet, tranorna, kornknarren, dufvorna, göken, härfågeln, 

 nattskärran, tornsvalan och sångarna, eller fällas endast huf- 

 vudets och halsens fjädrar, såsom bl. a. hos piplärkorna, 

 ariorna, hönsfåglarna, tordmulen, doppingarna och lonimarna**. 

 Hos änderna erhålla hanarna sin »vårdräkt» redan på hösten, 

 men deras höstruggning motsvarar tydligen de andras vår- 

 ruggning. Riporna tyckas rugga tre gånger årligen (jämf. s. 

 160 — 161 diäktbeskrifningarna). Hos några få af de stora 

 roffåglarna är ruggningen ej inskränkt till en viss tid, utan 

 försiggår så småningom under en stor del af året, ja under 

 flera år å rad. 



Bland några fåglar, t. ex. finkarna, erhålla hanarna 

 efter höstruggningen en dunkel men varm vinterdräkt. Vid 

 vårens inbrott förvandlas denna i en sval och bjärt bröllops- 

 skrud, därigenom att fjädrarnas yttre kanter, som äro oan- 

 senligt färgade, fällas, och de inre bjärtare delarna komma i 



* Lillvingen ntsträckes, att döma af ögonblicksfotografier, såsom 

 en broms vid bastigt nedåt flygande. Om den har annan uppgift ar okåndt. 

 ** Lommarna skifta tydligen afven rygg- ocb skulderfjädrar om 

 våren (jåinf. s. 307 — 309 dråktbeskrifningarna). 



