VII 



Xedre struphufvud med 

 ^trumma» af alfågel '/o. 

 1. ruusculus sternotra- 

 cliealis, går till bröst- 

 benet. 2. musculus yp- 

 silotrachealis, gar till 

 gaffelbenet. 



upptagande hvarje ledigt rum. Dessa 

 luftsäckar utgöra fortsättningar af 

 de största bronchialgrenarna och böra 

 egentligen anses som delar af själfva 

 lungorna. Då bröstkorgen vidgas vid 

 inandning, suges frist luft in i dessa 

 luftsäckar, men måste naturligtvis 

 först gå genom lungorna, som, ehuru 

 själfva saknande förmåga af nämn- 

 värd utvidgning, på detta sätt genom- 

 luftas. 



Från dessa inom själfva kropps- 

 hålan belägna säckar utgå andra, 

 som tränga in bland musklerna, mel- 

 lan dessa och huden, ja in i själfva 

 benen (jämf. ofvan s. IV). Detta 

 förhållande förklarar, huru en sårad 

 fågel ofta kan andas, äfven om dess 

 luftstrupe tillsnöres. Luften suges 

 nämligen in genom öppningen i någon 

 skadad luftsäck. 



Kännedom om fåglarnas fort- 

 plantningsorgan är af vikt äfven för 

 den endast af samlande intresserade fågelkännaren om ej för 

 annat så för utrönandet af en fälld fågels kön. Detta kan näm- 

 ligen i många fall ej af- 

 göras på grund af fjäder- 

 dräkten, utan är en ana- 

 tomisk undersökning i 

 regel nödvändig, alltid 

 nyttig. Hos hanen finnas 

 tvänne testiklar eller 

 körtlar, som alstra säden, 

 belägna på ryggsidan tätt 

 ofvanför njurarna (se fig. 

 å nästa spalt, jämf. fig. 

 s- VI). Under fortplant- 

 ningstiden äro de stora> 

 exempelvis hos en trast 

 af nära nog en bönas 

 storlek, men dessemellan 

 isynnerhet hos ungfåglar 

 af ganska oansenligt om- 

 fång. Från hvar testikel 

 går en utförsgång till klo- 

 aken. Kopulationsorgan 

 finnes endast hos några 

 andfåglar. Honan har endast en könskörtel, den venstra, ut. 

 vecklad, den högra är reducerad. Denna, som kallas ovarium 

 eller äggstock, ligger ofvanför den venstra njuren och bildar 

 en gyttring af ägg på olika utvecklingsstadier, omgifven af 

 ett veck af bukhinnan. Äggledaren eller ovidukten, genom 

 hvilken äggen utföras, sammanhänger ej omedelbart med 

 ovariet utan öppnar sig med en vid, trattformig mynning i 

 kroppshålan. Här upptages det mogna ägget, som består 

 endast af hvad i dagligt tal benämnes gula. Under sin gång 

 genom äggledaren omges gulan först af hvitan och sedan i 

 en utvidgning pä ovidukten af ett kalkskal. 



Antalet ägg i hvar kull är mycket växlande men i viss 

 grad konstant hos samma art samt desslikes inom vissa 

 grupper. Så lägga dufvorna två ägg, brockfåglar, beckasiner 

 och snäppfåglar fyra, måsarna tre, flertalet alkor ett o. s. v. 

 Fåglarnas sinnen äro i allmänhet skarpa. 1 synnerhet 

 står synen mycket högt. Många af de stora roffåglarna upp- 



Bröstben, skuldergördel och luftstrupe af 



trana, bröstbenskammens högra vägg ilr 



aflilgsnad. '/*■ 



Testiklar (t) och njurar 

 (nj) af tupp. Kloaken 

 (kl) och tarmen (ta) äro 

 framifrån uppskurna. 



täcka ju sitt ofta ganska oansenliga byte 

 där det rör sig nere på marken, medan 

 de själfva sväfva på en nästan svindlande 

 höjd. Hos nattroffåglarna har ögat den 

 egendomliga kikarlika form, som återges 

 sid. 119. En ovanligt kraftigt utbildad 

 benring i senhinnan stöder dess utdragna 

 del. Lis'' färg är som bekant ytterst 

 växlande men torde ofta vara dunklare 

 hos mörka fåglar än hos ljusa.* Ögat 

 skyddas utom af kraniets framspringande 

 partier af öfre och undre ögonlock och 

 af den s. k. blinkhinnan, en tunn, nära 

 nog halfgenomskinlig gardin, som i rikt- 

 ning från inre ögonvrån utåt kan dragas 

 för ögat. Dess ytterst snabba blinknin- 

 gar falla lätt i ögonen, när man på nära 

 håll betraktar en lefvande fågel. 



Äfven hörseln är skarp hos fåg- 

 larna. Visserligen sakna de ytteröra af 

 samma slag, som finnes hos flertalet 

 däggdjur, men denna brist ersattes af 

 att den yttre öronöppningen alltid kan 

 åtminstone något öppnas. Särskildt hos 

 nattugglorna är ' ytterörat en rätt sam- 

 mansatt bildning, hvarför i korthet redo- 

 göres sid. 118— 119. Dock förtjänar fram- 

 hållas, att så långt framvikt som öron- 

 vecket där visas, torde det aldrig förekomma. På andra lef- 

 vande fåglar än ugglor ha vi heller aldrig kunnat se in i 

 öronöppningen, utan märker man endast, hur fjädrarna kring 

 densamma resas, då den vidgas. 



De sinnen, som vanligen sammanfattas under benäm- 

 ningen känsel, äro äfven de rätt väl utbildade. Isynnerhet 

 är näbbet hos morkullor, snäppor och andfåglar rikt försedt 

 med s. k. känselkroppar, som ligga i fördjupningar i benet 

 (jämf. fig. sid. 189 och 194). 



Däremot torde luktsinnet vara mycket klent utbildadt. 

 Den hjärndel — de s. k. luktloberna — från hvilken lukt- 

 nerverna gå ut, är hos det alldeles öfvervägande flertalet 

 fåglar mycket svagt utbildad. Och detta äfven hos sådana 

 som t. ex. korpen, hvilken ju till stor del Iefver af as (jämf. 

 s. 93).** 



Bland fåglarnas mest utmärkande egenskaper är deras 

 fjäderklädnad. »Fågeln kännes på sina fjädrar». En fullt 

 utbildad fjäder består af spole (a), skaft (b) och fan (c).*** 

 Se omstående figur. 



Granska vi fjädrarnas beskaffenhet, finna vi att de utgöras 

 dels af konturfjädrar, dels af dun, hvartill dessutom komma 

 s. k. fjäderborst. Det första slaget kännetecknas däraf, att 

 spolen och skaftet äro styfva samt att strålarna i det på 

 ömse sidor om skaftet fastade fanet äro försedda med bi- 

 strålar och hakar. Genom att dessa hakar gripa in i hvar- 

 andra sammanhålles tjäderns fan, så att det bildar en stark 

 och seg skifva. I olikhet med konturfjädrarna ega dunens 

 fanstrålar ej några hakar. De täckas alltid af konturfjädrar. 



* Rlltt egen Ur den hos spillkråkan (Swenander, Zoolog. Anzoiger 

 1898 N:o Ö59) och strandskatan förekommando svarta Häcken tlltt framför 

 pupillen, som ger denna utseende af att vara atlång eller försedd med 

 en utbuktning. Möjligen skall den låta sig pävisa ilfveu hos andra med 

 bjärta regnbägshlnnor försedda fåglar. 



•* Undantag bildas af stormfågeln (se Klluckowslröm, Biol. Föreu. 

 Förh. B. 3. Stockh. 1890). 



'«»* I en hel mllngd af de följande artbeskrifningarna bar genom för- 

 biseende kommit att st& spole i stllllet för skaft. 



