VI 



de muskelvika magarna bil- 

 da muskelfästen, men mu- 

 skulaturen är ej starkare än 

 i matstrupen. 



Näringskanalen i sin hel- 

 het återgifves af nedanst:de 

 figur, och torde den till den- 

 samma hörande förklaringen 

 vara beskrifning nog. Dock 

 bör påpekas att blindtarmar- 

 na, som hos roffåglar äro 

 ytterst korta, hos de frö- 

 ätande hönsfåglarna nå en 

 rätt betydande längd, hvil- 

 ket möjligen slår i samband 

 med födans beskaffenhet. 



Andningsorganen äro hos 

 fåglarna utbildade på ett 

 särskildt karaktäristiskt sätt. 

 Det öfre struphufvudet, täm- 

 ligen enkelt byggdt och oan- 

 senligt, har i motsats till 

 förhållandet hos däggdjuren 

 intet att göra med ljudets 

 uppkomst. Detta alstras där- 

 emot af det för fåglarna 



Snedt längsgenomskuren mage af skarf. egendomliga S. k. nedre 



'/,. Vid Kp, Kp synes körtelmagens i „t.. lln l.,.f., nr | pt pll p ,. <, vr j nv 



tvänne grupper anordnade körtlar, mm Stl upliUtt Udet ellei S\rmx, 



den muskelfattiga muskelmagen. Efter som ligger där den långa, 

 af G. Swenander meddelade preparat och 



utkast. af härda broskrmgar bildade, 



luftstrupen grenar sig i de 



. -.mstr 



/-bli. 



Inalfvor af en sparf höbhona. -, a . (Hufvudsakligen efter R. Wagner.) 

 bit eDa blindtarmen, gbl gallblåsa, hj hjärtat, h öppningar förande 

 från lungorna till några af luftsäckarna, kl kloaken, 1 venstra lungan, 

 Lf Iefvern, som är viken ät höger och uppåt, lfstr luftstrupen, 

 Is stycke af en af de bakre luftsäckarna, m muskler från luftstrupen 

 till bröstbenet, mg magen, mstr matstrupen, nj högra njuren, 

 n. strh nedre struphufvudet, Pc bukspottkörteln, som ligger i tolf- 

 tumstarmens slynga, ov, ov ovarier, od äggledareD. 



Blindtarmar af höna V?- 



tvänne broncherna. Syrinx 

 består af två par ljudande 

 hinnor, spända öfver öpp- 

 ningar mellan strupens och 

 bronchernas broski ingår, så- 

 som nedanstående figur ut- 

 visar. I detalj växlar dessa 

 membraners anordning för 

 öfrigt i högsta grad, men 

 de saknas blott hos ett par 

 utländska fåglar. Hos många 

 fåglar finnas särskilda musk- 

 ler; som genom att närma 

 eller aflägsna strupensbrosk- 

 ringar till eller från hvar- 

 andra ändra ljudhinnornas 

 spänning och därigenom ock 

 den ton, de alstra. Dessa sy- 

 rinxmuskler kunna uppgå till 

 ända till 7 par, såsom fallet 

 är hos flertalet sångfånglar, 



hos lärkor och sidensvansar, men de kunna äfven uppträda min- 

 dre utvecklade. Så finnas 2 par bland nordens fåglar hos fal- 

 kar, vråkar och hökar samt enkel- 

 beckasinen, ett par (som stundom 

 äro mycket långa) hos gumpfo- 

 tade, skarfvar, stormfåglar, måsar, 

 andfåglar, sumphöns, hägrar, tra- 

 nor, brockfåglar, beckasinfågl ar, 

 snäppfåglar, många hönsfåglar 

 och dufvor, återstående dag- och 

 alla nattroffåglar, våra klätter- 

 fåglar och skärrfåglar samt slut- 

 ligen härfåglar; fullständigt utan 

 sådana äro i norden pelikaner och 

 sulor, storkar och några hönsfåg- 

 lar. Hos flertalet står luftstrupens 

 nedre del i förbindelse med ett 

 par (eller som hos änderna med 

 2 par) muskler, som gå till bröst- 

 benet (och gaffelbenet). (Jämf. m 

 på fig. öfver sparfhökens inalfvor 

 med 1 o. 2 fig. s. YII upptill.) 



För att förstärka ljudet tjäna 

 en del hos olika fåglar förekom- 

 mande organ. Så finnes hos 

 hanar af flertalet grafänder, än- 

 der, dykänder och skrakar trumm- 

 liknande, förbenade utbuktningar, 

 vanligen i närheten af nedre 



struphufvudet (se fig. s. Til), men ibland dessutom äfven högre 

 upp på luftstrupen. Hos många arter äro dessa »trummor» 

 genombrutna af stora, med hinnor täckta hål. Hos sångsva- 

 narna förstärkes tonen därigenom att luftstrupen, som är starkt 

 förlängd, bildar en slynga in i bröstbenskammen (s. 246) ; hos 

 tranan är denna slynga t. o. m. dubbel* (se omstående figur). 



Broncherna föra en till hvar lunga. Dessa, som äro 

 fastvuxna på hvar sin sida af ryggraden, äro jämförelsevis 

 mycket små, af egendomlig byggnad och sakna förmåga att 

 i nämnvärd grad utvidga sig. De stå i förbindelse med stora, 

 tunnväggiga säckar, som liksom smyga sig mellan inälfvorna, 



* Man lägge märke till luftstrupens olika läge i förhållande till 

 nyckelbenet hos sångsvanar och tranor, som visar, att slyngan uppstått 

 på olika sätt hos de båda släktena. 



Från sida till sida längsgeuom- 

 skuret nedre struphufvud af fisk- 

 gjuse 2 /,, i inre Ijudmembranen, 

 ni muskler som fasta sig på den 

 yttre ljudmembranen, här om- 

 bildad till stämband (rb), t sista 

 broskringen i luftstrupen, b den 

 l:sta i bronchen. 



