som fånga insekter uteslutande under flykten, få ett kort men 

 bredt näbb med mycket vid munöppning, t. ex. svalor 

 (s. 46), tornsvalor, nattskärror. Utpräglade allätare, t. ex. 

 kräkfåglarna, ega ett om insektfångarnas påminnande men 

 mycket gröfre näbb. 



De vadare — t. ex. beckasinfåglar (s. 189) och flertalet 

 sumpfåglar (s. 194) — som söka sin föda i slam och dy 

 eller i mycket lös jord eller sand få ej blott ett långt och 

 smalt utan äfven ett böjligt och med mjuk och synnerligen 

 känslig hud försedt näbb, med hvars hjälp de kunna upp- 

 täcka och fånga de småkryp, hvaraf de lefva. 



Andfåglarnas egendomliga näbb med dess känsliga mjuka 

 hud beskrifves s. 235 — 36. Många af dem måste söka sin 

 föda bland dy och därtill under vatten, hvarvid känseln i 

 näbb och tunga i väsentlig mån torde vägleda dem. Hur 

 näbbets och lungans lameller och tänder tjänstgöra som sil- 

 apparat just hos dessa »dyätare» finnes antydt s. 236. Hur 

 en del andfåglars, skrakarnas, näbb tillpassats för fiskfångst 

 är redan nämndt. 



Ofvanstående exempel kunde mångfaldigas, men det an- 

 förda torde vara nog som bevis på näbbets tillpassning till 

 födans och lefnadssättets beskaffenhet. 



Afven näsborrarnas beskaffenhet torde. ytterst samman- 

 hänga med lefnadssättet. Hos många bland de fåglar, som 

 söka sin föda på marken, täckas näsborrarna af borst eller 

 fjädrar och likaså hos hackspettarna, och detta sannolikt för 

 att hindra stoft och damm från att intränga. Bland vatten- 

 fåglarna ha många, t. ex. änder, måsfåglar och doppingar, 

 mycket vida näsborrar, som dessutom äro »genomsiktiga» 

 d. v. s. ega skiljeväggen mellan näshålorna genomborrad, 

 hvilket allt underlättar vattnets hastiga utrinnande, eller äro 

 näsborrarna, såsom hos stormfåglarna, försedda med långa 

 lör, hvilka säkerligen försvåra vattnets inträngande eller sak- 

 nas yttre näsöppningar fullständigt, ehuru näshålorna och de 

 inre näsöppningarna äro väl utbildade, såsom hos sulorna. 



Fåglarna, som ju aldrig kunna tugga, utan på sin höjd 

 sönderslita, sönderhacka eller skala sin föda, ha i regel spott- 

 körtlarna jämförelsevis rätt svagt utbildade. Ett undantag 

 bilda hackspettarna (särskildt gröngölingen) och i synnerhet 

 göktytan. De afsöndra (fig. s. 102 spk) ett rätt klibbigt sekret, 

 som tjänar till att på sätt och vis förvandla tungan til! en 

 lefvande limpinne, på hvilken insekter, framför allt myror, 

 lätt fastna. Tornsvalorna — dock endast i ringa grad vår 

 egen art, som ju i regel knappast torde själf bygga någon 

 bale — använda sin saliv för att limma samman boets be- 

 ståndsdelar. 



Bland näringsorganen är det ej endast näbbet, hvars 

 beskaffenhet rättar sig efter födan; äfven andra delar göra 

 det. Så ega sådana fåglar, som helt eller till stor del nära 

 sig af okrossade frön och annan växtföda, t. ex. dufvor och 

 hönsfåglar*, en stor s. k. äkta kräfva. Denna utgör en stän- 

 digt lurhanden varande stor utbuktning på matstrupens buk- 

 sida (se vidst. fig.); den hvilar vanligen på gaffelbenet. Kräfvau 

 tjänar till att förvara födan, hvilken i densamma undergår 

 en uppmjukningsprocess. Hos dufvorna, där kräfvan är bäst 

 utvecklad, har den dessutom till uppgift att under fortplant- 

 ningstiden genom afstötning af sitt epitel alstra en välling- 

 liknande massa, med hvilken ungarna matas — »dufmjölken». 

 Korsnäbbar, domherrar, finkar, sparfvar och sidensvansar 

 hafva äfven en kräfva, som hos de första är rätt väl ut- 

 bildad, men som dock ej framträder synnerligen starkt annat 



Skematisk teckning af 

 en mindre korsnäbbs 

 strupe m. m. bj hjärta, 

 hm halsens ben och 

 muskler, kr den fyllda 

 kräfvan, km körtelma- 

 gen, Ig den högra lun- 

 gan, tr luftslrupen. 

 (Efter en af G. Sweuan- 

 der utförd figur). 



än när den är fylld och då lägger sig 

 på halsens ryggsida (se vidstående fig.) 

 En sådan kräfva brukar man kalla 

 »oäkta». Hos korsnäbbarna, som ju 

 mest fortära växtämnen, spelar säkert 

 kräfvan en viss roll för matsmältnin- 

 gen, och den föda, med hvilken ungarna 

 matas, uppmjukas däri. Samtliga rof- 

 fåglar ega ock kräfva, ugglorna en 

 svagare utbildad, men dagroffåglarna 

 en, som kanske närmast liknar höns- 

 fåglarnas och om man så vill kan räknas 

 till de »äkta». I kräfvan bildas de 

 bollar af hår, ben och dylikt, som, 

 sedan de vandrat ned i muskelmagen, 

 uppstötas Cjämf. s. 118). Hos orm- 

 vråken kan man iakttaga, hur under- 

 hudsväfnaden på nedsväljda gnagare 

 upplöses, och hur skinnet genom kräf- 

 vans muskelrörelser helt strykes af 

 kroppen — på hvilken hufvudet alltid 

 krossats — för att sedan uppstötas. 

 (Gadovv.) 



Insektätande småfåglar, klätterfåglar, de flesta vadare 

 och simfåglar sakna däremot alldeles krälva; deras föda ä 

 ju också mer lättsmält. 



Eåglarnas magsäck består af tvänne skarpt skilda delar 

 körtelmagen och muskelmagen. Den förra har hos alla 

 fåglar sina för öfrigt muskelfattiga väggar 

 rikt späckade med stora, för blotta ögat 

 synliga körtlar (se fig. s. VI). Dessas 

 sekret har en kraftig- verkan ; så upp- 

 löser det hos hägrar och skarfvar med 

 lätthet äfven rätt grofva fiskben. Mus- 

 kelmagens styrka, som är mycket väx- 

 lande hos olika fåglar, står i ett lätt på- 

 visbart samband med näringens beskaf- 

 fenhet. Hos sådana, som lefva af växt- 

 ämnen, t. ex. hönsen, är muskelmagen 

 försedd med ett synnerligen kraftigt mus- 

 kelskikt. Och dess hålighet klädes af en 

 tjock och seg s. k. rifhinna, bildad af 

 sekret från magväggens körtlar* (se fig ) 

 Mellan de starka, af rifhinnan skyddade 

 väggarna söndermales födan med hjälp 

 af nedsväljda småstenar o. d. Muskel- „ . . , , 



a Matstrupe med kräfva 



magen är sålunda hos dessa fåglar ett samt mage af höna. 



, rT , i .. ?° i~ - i -i km den längs efter klufna 



tuggorgan. Utom honsfaglarna ha afven kört ei m a g en, „.m mu- 

 trappar, sumphöns, dufvor, andfåglar och skeimage. Pilen anger 



rr r tarmportens läge. Man 



fröätande sångfåglar en starkt muskulös iägge märke till hur 



, , tt ■ i ixi ■ kräfvan bildats liksom 



muskelmage. Hos msektatare, isynner- af en slyl]g . i pa mat . 



het sådana som lefva af hårdare insekter, strupen (Kramställnin- 

 gen af kräfvan eft. Swe- 

 är magen ännu ganska muskulös, hos nander, se Zoolog. An- 



roffåglarna träda däremot musklerna myc- zeig ' 18M n:0 683) ' 



ket tillbaka.** 



Hos andra fåglar, särskildt hos sådana som lefva af fisk, 



t. ex. hos hägrar och skarfvar, bildar muskelmagen endast et 



förvaringsrum för den smältande födan. Man kan nog hos 



några af dem få se två senplattor, motsvarande dem som hos 



' Dufrornas kräfva är för öfrigt rätt olik hönsfaglarnas sä till vida 

 om den egentligen bestar af tv& mldt emot hvarandra liggande säckar. 



* I dotta stelnade sekret fastna hos göken en massa här frän upp- 

 slukade Håriga Insektlarver; däraf uppgiften om gökens ludna mage. 



** Del torde förtjäna omnämnas, att blvräken, som lefver af härda 

 Insekter, bar en rätt lriuskelstark u.nge, »nedan ormvrakens mago är 

 muskelfattig. 



