IV 



ler nämligen en del af dem, som höja vingen — några af de 

 återstående fästa sig på ryggraden — och behöfva därför 

 ej vara så stora. Ty som längre fram (sid. VIII) visas, är 

 vingen så byggd, att den lätt låter höja sig men däremot gör 

 stort motstånd mot luften, när den skall sänkas. Därtill 

 kommer, att fågelns egen tyngd under flykten sannolikt sträf- 

 var att höja vingarna, i det dessa göra större motstånd mot 

 luften än den mindre men tyngre kroppen. 



Vingen har utom det kraftiga öfverarmbenet tvänne 

 nära nog jämnstarka underarmben. Af dessa bär armbags- 

 benet oftast en rad af knölar, svarande mot armpennornas 

 fästpunkter. Underarmens båda ben ligga parallelt med 

 hvarandra samt äro på ett sådant sätt förbundna med 

 å ena sidan öfverarmen, å den andra handlofven och handen, 

 att när underarmen vikes in mot öfverarmen, så fälles ock 

 handen in mot underarmen, medan den rätas ut, då under- 

 armen sträckes. Vid handens automatiska utsträckning 

 medverkar ock en mycket lång och smal muskelsena, som 

 finnes i främre kanten af hudvecket mellan öfver- och 

 underarm, och hvars ända fäster sig på handlofven. Vingen 

 kan dock aldrig sträckas så att alla benen komma i rät linie 

 med hvarandra. Den hindras därutinrian ej blott genom 

 ledernas beskaffenhet utan ock af ofvannämnda hudveck. 

 Mellanhandens ben äro reducerade till antalet, de bestå blott 

 af tvänne små handlofsben och trenne mellanhandsben; af 

 de senare, som sinsemellan äro orörligt hopväxta, är det som 

 uppbär tummen mycket litet. Åf fingrarna finnas tre kvar: 

 en liten oftast 2-ledad, stundom 1-ledad tumme, som ibland 

 t. o. m. bär ett slags nagel eller tagg, en stor 2— 3-ledad, 

 motsvarande pekfingret, och en liten enledad eller 'möjligen 

 egentligen 2-ledad, motsvarande långfingret. »Långfingrets» ben 

 äro ofta hopväxta med pekfingrets. Vi finna således handen 

 och särskildt fingrarna mycket tillbakabildade. 



Vingens ledgångar tillåta villigt dess hopfällande eller 

 utsträckande men endast i ett och samma plan, det i hvilket 

 vingpennorna (i stort sedt) äro anordnade, men några rörel- 

 ser i annan riktning medgifvas ej. Härigenom erhåller vin- 

 gen stor stadga, och beror denna således på själfva benens 

 form. Den enda led, som tillåter rörelser i flera riktningar 

 — upp och ned, roterande längs sin axel o. s. v. — är den 

 mellan öfverarmen och skuldergördeln. Äfven tummen kan 

 röras något ut och in (jämf. noten sid. VIII). 



Refbenen, i hela sin utsträckning fast förbenade, ega 

 med undantag af de främre, som ej äro fullständigt utbildade, 

 form af ett V med spetsen riktad bakåt. Just i denna spets 

 finnes ett slags led, som möjliggör bröstkorgens utvidgande 

 och sammanpressande. Eefbenens öfre del är försedd med 

 ett ofta rätt långt utskott, som, sträckande sig bakåt, stödes 

 mot ett eller flera af de följande refbenens utsida och där- 

 igenom förlänar bröstkorgen ytterligare fasthet. Äfven hals- 

 kotorna bära små rudimentära refben. 



En af fågelskelettets egendomligheter består i att benen 

 äro ihåliga, pneumatiska. Hos några fåglar t. ex. äro nästan 

 samtliga ben mer eller mindre ihåliga. De af kraniets ben- 

 hålor, som ej stå i förbindelse med lungornas luftsäckar, göra 

 det med näs- eller trumhålorna, det öfriga skelettets endast 

 med lungornas luftsäckar (jämf. nedan sid. VII), som tränga 

 in i benets inre genom små, på skyddade ställen befintliga 

 hål. Hos unga fåglar äro benen märgfyllda, och endast så 

 småningom resorberas mäigen och ersattes den af luftsäckarna. 

 Denna benens ihålighet gör dem tvifvelsutan betydligt lättare, 

 men att den ej utgör något villkor för flygförmågan visas 

 bl. a. af att så goda flygare som tornsvalorna ega ytterst få 

 ihåliga ben. Ej heller äro pneumatiska ben att finna endast hos 



fåglarna. Fornvärldens jätteödlor egde sådana i minst lika 

 stor utsträckning. 



Såsom allmän regel kan man säga, att stora välflygan- 

 de fåglar ha starkt utbildade luftsäckar, som tränga in i 

 många, ja stundom i alla ben — bland nordiska fåglar är så 

 särskildt förhållandet med sulan — medan storvuxna men sämre 

 flygare ha färre pneumatiska ben, och små fåglar ha än 

 färre, de må flyga väl eller illa. 



Hos fåglarnas näringsorgan låter sambandet mellan lef- 

 nadssättets och födans beskaffenhet samt kroppsbyggnaden 

 ofta på ett ganska tydligt sätt uppvisa sig. Redan näbbets 

 form antyder oftast födans art och det sätt, hvarpå den 

 gripes. Man tanke på roffåglarnas kraftiga näbbhake (s. 118), 

 som hos många af dem tjänstgör som ett ypperligt redskap 

 för att sönderslita bytet, som de alla fånga med fötterna 

 och hvilket hos vårfågeln med dess besläktade lefnadssätt 

 (s. 28) finner sin motsvarighet.* 



Eofnäbbets verkningar förhöjas hos falkarna ytterligare 

 genom den s. k. falktanden (sid. 133). Näbb, utbildade till 

 kraftiga, hakformade griporgan, finna vi desslikes hos mås- 

 fåglarna (sid. 277 o. 297) — med undantag af tärnorna — 

 hos skarfvarna samt på sätt och vis äfven hos skrakama, 

 hos hvilka näbbets förmåga att kvarhålla ett glatt, spratt- 

 lande byte ytterligare förstärkes genom de hullingliknande, 

 bakåtriktade tänderna (s. 269). Alla dessa fåglar lefva af 

 fisk, kräftor och andra vattendjur, några äfven af kadaver. 

 Ett stort antal fiskätande fåglar t. ex. tärnor (s. 291), doppin- 

 gar (s. 302 o. 303), lommar och flertalet alkfåglar** (s. 31") 

 samt hägrarna ega däremot ett rakt, nästan kilformadt näbb. 

 Orsaken till denna olikhet har det ej lyckats mig att säkert 

 påvisa, möjligen beror den på, att den senare fågelgruppen 

 dels fångar ett mindre byte, som lättare låter sig fasthållas 

 och slukas, och ej likt de stora måsarna äro rena roffåglar, 

 dels ej, som t. ex. stormfåglarna åtminstone delvis göra, 

 lefver af kadaver, som måste sönderslitas. 



Hos flertalet fröätare, många småfåglar, t. ex. sparfvar 

 och finkar, samt hos skogshönsen (s. 158), blir näbbet kort 

 och kraftigt och är hos några försedt med särskilda knölar, 

 t. ex. hos sparfvarna (s. 58), eller lister, t. ex. hos finkarna 

 (s. 65 och 72), som underlätta födans krossande; eller äro 

 näbbkanterna invikta, hvilket möjliggör fröens skalande. Näbb 

 tillpassade för alldeles egna ändamål ha bland finkarna kors- 

 näbbarna (uppbrytande af kottefjäll, s.' 66) och stenknäcken 

 (krossande af hårda frön och kärnor, s. 76). Hackspettarnas 

 nästan mejselformade, raka och synnerligen starka näbb — 

 ett lefvande snickareverktyg — som genom kraftiga rörelser 

 med rygg och hals så att säga hamras in i trädet, är ju 

 utomordentligt väl tillpassadt just för deras lefnadssätt. Och 

 deras märkvärdiga tunga, som likt en lång, i spetsen ytterst 

 känslig sond obarmhärtigt plockar ut hvarje inom räckhåll 

 varande insekt, fulländar denna beundransvärda apparat 

 (jämf. s. V o. 102). Öfriga insektätande fåglar ega ofta 

 ett rakt, jämförelsevis klent näbb, i regel nära ölvernäb- 

 bets spets försedt med ett hak samt ej sällan med stora, 

 väl utbildade borst vid munvikarna (s. 31).*** Sådana, 



* HUr kanske förtjänar omnämnas, att Linné ansåg likheten mellan 

 vårfågeln och roflåglarne så stor, att han i sin 2:dra upplaga af Fauna 

 suecica (1761) räknade den förre bland dessa. 



** Tordmulen (s. 315) och garfågeln ega dock ett i viss mening 

 hakformigt näbb. Lunnefågelns egendomligt formade och bjärt färgade 

 näbb (s. 314) är nog snarast att tyda som en prydnad, jämförlig med 

 prydnaderna kring ögonen och vid munviken, som endast utbildas under 

 parningstiden. 



*** Ur ett näbb af sådan typ är det som törnskatornas ofvan om- 

 nämnda iroffågelsnäbb» utvecklat sig. 



