III 



utan äfven i viss mån öfvernäbbet rörligt. Detta ernås där- 

 igenom, att öfvernäbbet genom ett böjligt brosk är förbundet 

 med hjärnskålen samt att gombenet och vingbenet, där 



Skalle af stork (dununge) efter 

 Gadow Vi- as kilbensviogeu (ali- 

 spbenoideus), bsi bakre kilbens- 

 kroppen (basispbenoideus inf.), bs 

 främre kilbenskroppen (basispbeno- 

 ideus), e silbenet (ethiuoideum), 

 fr pannben (frontale), j okben (ju- 

 gale), Jm mellankäksben (inter- 

 niaxillare), 1 tårben (lacrymale), 

 Mx öfverkäksben (niaxillare), Mxj 

 öfverkukens okbensutskott (proces- 

 sus jugularia), n näsben (nasale),ob 

 ol os nackbenets delar (occipitale 

 basale, laterale, superius), p hjäss- 

 ben (parietale), ppra öfverkäkens 

 gomutskott (proc. palatinus), pl 

 gomben (palatinum), pt vingbenet 

 (pierygoideum, q kvadratben (qua- 

 dratum), qj ben som förbinder 

 kvadrat- och okbenen (quadrato- 

 jugalej, s broskartad vägg mellan 

 ögonhålorna, sq fjällbenet (squa- 

 mosum), v plogbenet (voiner). 



Underben ocb fot af 



fågelfoster. 

 Ib lårben, mf mellan- 

 fot, sb skenben, vb 

 vadben, v 1 vristens 

 öfre ben, v 2 vristens 

 nedre ben. 



de stöta mot ögonhålornas skiljevägg, kunna glida längs 

 densamma. (Jämför bifogade teckningar). Halsens kotor 

 — aldrig färre än 9, hos till exempel svan ända till 26 — 

 äro förbundna genom i hög grad rörliga så kallade sadel- 

 leder. Bålkotorna äro i 

 stället så mycket orör- 

 ligare förenade, i det ett 

 hos olika arter växlande 

 antal af de bakre rygg- 

 kotorna, alla ländkotorna 

 och några af de främre 

 svanskotorna ha sam- 

 manvuxit med de två 

 ursprungliga korskotorna 

 och bäckenet till en enda 

 benkomplex. Detta un- 

 derlättar sannolikt, dels 

 att fågelkroppen under 

 gång och klättring upp- 

 bäres endast af de jäm- 

 förelsevis långt bakåt fastade benen (jämf. fig. s. II), samt 

 dels att de långt framåt fastade vingarna förmå uppbära 

 densamma under flykten. Själfva bäckenet är långt, 

 bredt och öppet på buksidan. Detta, som står i motsats 

 till förhållandet hos nästan alla andra nu lefvande djur, be- 

 tingas sannolikt af att de stora bårdskaliga äggen måste 



}> J V 



Skema visande öfvernäbbets rörlighet (eft. 



Boas), j okben, p gomben, q kvadratben, 



v vingben. 



passera bäckenet. De bakre lemmarna ha kraftiga men få 

 ben. Lårbenen äro långa och riktade framåt, och är detta 

 för fåglarna kännetecknande; därigenom kommer foten under 

 kroppens tyngdpunkt. Vristbenens öfre rad är samman- 

 växt med underbenet, den nedre med mellanfotens ben. 

 Hvad som härigenom förloras i mångsidig rörlighet vinnes i 

 stället i stadga och fasthet. Under fosterlifvet däremot kvar- 

 står det ursprungliga förhållandet med en fri vrist (jämf. 

 vidstående fig.). Mellanfoten — tarsen som 

 den vanligen ehuru egentligen oriktigt benäm- 

 nes — består af trenne hopsmälta, långsträckta 

 ben, med hvilkas bakre och nedre sida ytter- 

 ligare ett. litet fjärde mellanfotsben samman- 

 växt (jämf. fig. s. II med vidstående fig.). Studiet 

 af fågelfostret lär oss ock här liksom beträffande 

 vristen känna det ursprungliga förhållandet. 

 Baktån, som stundom saknas, har alltid 2 le- 

 der, intån 3, mellantån 4 och yttertån 5*. 



Skuldergördeln, som uppbär vingarna, är 

 särdeles karaktäristiskt utvecklad. Bröstbenet 

 är ovanligt stort och hos alla fåglar — utom de 

 s. k. strutsliknande — lörsedt med en 

 väldig kam, hvarigenom det erhåller en 

 ytterligare mycket förstorad yta. Det utgör 

 hufvudsakligen fäste för de flygmuskler, 

 som sänka öfverarmen d. v. s. vingen 

 och äro de kraftigaste i 

 fågelns hela muskulatur. 

 De äro i själfva verket så stora, att de kunna 

 nå ända till '/» af hela fågelns vikt. Bröstbe- 

 nets utseende växlar ofantligt hos olika fågel- 

 släkten och grupper. Man jämföre blott duf- 

 vans och hönsfåglarnas med deras genom 

 djupa inskärningar, åtskilda af höga utskott ut- 

 märkta bröstben samt t. ex. simfåglarnas med 

 deras stora platta (se mindre sångsvanens 

 bröstben sid. 246). Beträffande bröstbenskam- 

 mens beskaffenhet hos tranor och sångsvanar 

 se nedan sid. VII. Nyckelbenen äro framtill sammanväxta — 

 bildande det s. k. gaffelbenet — och fästas genom ett starkt 

 ligament vid bröstbenskammens spets, eller äro de rent af 

 fastvuxna vid denna 

 (se fig. sid. VII). Utom 

 gaffelbenet finnas ett 

 par s. k. korpben, som 

 liksom nyckelbenen 

 sammanbinda skulder- 

 blad och bröstben. 

 Särskildt gaffelbenet 

 bildar en elastisk fjä- 

 der, som motverkar 

 det tryck inåt, öfver- 

 armen vid vingens 

 neddragning utöfvar 

 mot sin ledgrop. Skul- 

 derbladen äro smala 

 och långsträckta ben, 

 som ligga parallell med 

 ryggraden, nära den- 

 samma. De erbjuda 

 fäste endast föl' jämfö- 

 relsevis svagare musk- 



]!röstben och sluildergördel af vaktel. Brb 

 bröstbenskamnien, gb gall'elbenet,kb korp- 

 benet, lgr öfverarmens ledgrop, 

 sbl skulderbladet. 



Hos tornsvnlnn Ur antalet läleder 2, 8, 3, 3. 



