II 



med hennes egenskap af skogsfågel, som ej håller till i egent- 

 liga kärr. Hos flertalet af sim- och vadarefåglar är baktån 

 föga utvecklad — undantag bilda de årfotade — samt sitter 

 ett stycke högre än de andra tårna; hos hägrarna är den 

 däremot väl utbildad och fästad i samma plan som de öfriga 

 tårna (s. 221); härigenom erhålla de en fot, starkt påminnande 

 om sittfåglarnas, ett förhållande, som ju står i samklang med 

 det lefnadssätt de föra, de vistas nämligen mycket i träden 

 eller bland rör och vide. 



Hönsfåglarnas fötter, som äro särskildt tillpassade för att 

 snabbt föra sina egare på marken, äro s. k. gångfötter. Xär- 

 mast likna de vadarnas med kraftiga framtar och kort, högt 

 ansatt bak tå, men de ha i olikhet mot vadarna åtminstone 

 hela underbenet, ofta därjämte en del af eller hela tarsen, 

 någon gång t. o. m. tårna fjäderbetäckta. Hos våra skogs- 

 höns (äfveu järpen) äro tårna kantade med hornlameller, som 

 bidraga att gifva foten fäste på trädgrenarna (s. 158). 



Sittfötterna äro framförallt tillpassade för att låta sin 

 egare säkert röra sig på grenar och kvistar. De hafva bak- 

 tån i samma plan som framtårna. Sittfötter ega lättingar 

 och dufvor samt flertalet skärrfåglar. Roffåglarnas fötter äro 

 ock sittfötter men försedda med mycket starka klor. Hos 

 tättingarna, som ega sittfoten synnerligen väl utvecklad, är 



baktåns djupt liggande boj- 

 sena skild från de två andra 

 -2 (se vidstående figur och 

 öfversikten s. 1), hvilket ej 

 är fallet hos öfriga fåglar. 

 Många fåglar ha förmåga 

 att sofva sittande på smala 

 grenar. Härvid böjas häl- 

 och knälederna starkt, och 

 tårnas långa böjsenor, som 

 gå bakom hälleden, komma 

 att på rent mekanisk väg 

 sträckas; häraf följer, att 

 tårna utan någon nämnvärd 

 muskelansträngning så att 

 säga automatiskt gripa om 

 grenen. Ifos många fåglar 

 (dock ej hos tättingarna!) 

 finnes en muskel (m. am- 

 biens), som utgående från 

 bäckenet, öfvergår i en lång, 

 smal sena, hvilken, korsande 

 knäet på framsidan och hä- 

 len på baksidan, förenar sig 

 med tårnas böjsenor och 

 ytterligare ökar den kraft, 

 hvarmed dessa »automa- 

 tiskt» sluta tårna (se vidst. 

 figur). Hönsen, och möjligen 

 äfven andra fåglar, stöda 

 under sömnen bröstbenet 

 mot den gren, hvarpå de 

 hvila, till följd hvaraf fötter- 

 nas arbete underlättas. 



Särskildt för klättring på 

 lodräta stammar är hack- 

 spettarnas fot med dess två 

 framålriktade och två bakåt- 

 vända tår utbildad (s. 102) 

 liksom trädkryparens och i än högre grad nötväckans med 

 deras kraftiga baktå (jämf. s. 44 o. 45). Hos tornsvalorna 



a fot af höna sedd bakifrån (eft. 

 Headley), b tårnas böjmuskler bos 

 en tätting (eft. Gadow ). 1 Fram- 

 tårnas gemensamma böjmuskel, 

 2 baktåns långa böjmuskel. 



-ma. 



ma 



b bäckenet, Ib lårbenet, ma mii- 

 sculus ambiens, mb bojmuskler. 



äro alla fyra tårna framåtriktade, ett förhållande som utan 

 tvifvel i hög grad underlättar deras förmåga att klänga sig 

 fast vid små utsprång och dylikt (s. 115). 



Mellantåns klo är hos flertalet fåglar ej symmetrisk.* 

 Dess inre utåtböjda rand är dessutom försedd med en mer 

 eller mindre starkt framspringande list (s. 120), hvilken 

 ofta blir tandad (s. 116) såsom hos vadaresvalorna, hägrarna 

 och hos skarfvarna (s. 273). Den ofta rätt skarpa kanten 

 — som hos en del vadare finnes äfven på intån — användes 

 högst sannolikt till att putsa, liksom kamma, framförallt de 



delar af kroppen, hvilka såsom 

 t. ex. hufvudet ej äro åtkom- 

 liga för näbbet,** en åsikt, 

 som redan länge framställts 

 beträffande de tandade klorna. 



Skelett af tam dufva (delvis efter Wirén och Forsell), ab armbags- 

 benet, bbk bröstbenskammen, gb gaffelbenet, hrb några af halsref- 

 benen, kb kb korpbenet, Ib lårbenet, mfb inellanfotens ben, 

 sb sb strålbeuet, sbl skulderbladet, skb skenbenet, vb vadbeuet, 

 öab öfverarmbenet. 6 / lfl . 



Benstommen, skelettet, utmärker sig på en gång för 

 styrka och lätthet. Hos de gamla fåglarna äro nästan alla 

 sömmar — suturer — mellan benen så godt som spårlöst för- 

 svunna; isynnerhet är detta fallet i skallen, hvars ben nästan 

 endast hos unga djur kunna fullständigt studeras. Kännedom 

 om skallens ben kan erhållas genom granskning af bifogade teck- 

 ningar. I skallen är hos flertalet fåglar ej blott undernäbbet 



* Undantag bildar bland backspettarna åtminstone gröngölingen, 

 hvars alla klor dock på båda sidor åro försedda med lister, samt de klätt- 

 rande tättingarna (s. 43 och 45). Den lilla backspetten och göktytan där- 

 emot ba sned tmellanklos. 



** Boas, Uber die Mittelkralle der Yögel. Morpholog. Jabrbuch 

 B. 26, 1898. 



