Inledning", 



Fåglarnas byggnad är i det stora hela hos alla 

 nu lefvande arter rätt likartad, och såväl den yttre som den inre 

 organisationen sammanhänger numera innerligt med deras 

 lefnadssätt och bör redan därför förtjäna beaktas af hvarje 

 fågelvän. I själfva verket torde det knappast finnas någon 

 af alla de talrika och kännetecknande egenskaper, som förena 

 fåglarna till en af den nutida djurvärldens skarpast begrän- 

 sade klasser och som skilja dem från deras närmaste släk- 

 tingar, ödlorna, som ej mer eller mindre omedelbart tages i 

 anspråk för att be- 

 fordra deras flygför- 

 måga och därmed 

 sammanhängande, 

 lefnadsvanor. I främ- 

 sta rummet är det na- ..-•'' 

 turligtvis de främre 

 lemmarnas omvand- 

 ling till vingar, som 

 jämte troppsbetäck- 

 ningen, fjädrarna, ge 

 fågeln dess karaktär. 

 Innan vi gå vi- 

 dare in på vårt ämne, 

 skola vi emellertid 

 taga reda på fågelns 

 yttre delar och för 

 oss klargöra deras 

 benämningar. Detta 

 torde bäst ske genom 

 närmare granskning 

 af bifogade figur. 



Härvid lägga vi 

 äfven märke till den 

 hos alla fåglar jäm- 

 förelsevis långa hal- 

 sen, som uppbär ett 

 mycket rörligt och 

 lätt hufvud,den korta 

 och satta bålen, som 

 bäres i en ställning, 



hvilken än mer, än mindre närmar sig lodlinien men aldrig 

 är fullt vågrät, samt de smala bakre lemmarna, hvilkas 

 synliga fästpunkter ligga långt fram. Några af dessa känne- 

 tecken, särskildt halsens längd, springa än mer i ögonen vid 

 en jämförelse med fig. s. II. 



Fåglarnas kroppsform är för öfiigt inom vissa gränser 

 rätt växlande, och den sammanhänger ofta på ett i ögonen 

 fallande sätt med deras lefnadssätts beskaffenhet. Man tanke 

 exempelvis pä flertalet vadares långa hals och i regel länga 

 näbb samt på deras äfvenledes långa ben, som för dem i så 

 hög grad underlättar vistandet vid långgrunda eller kärriga 

 ställen, på flertalet simfåglars satta och nästan båtlika, ofta 



yitcrta. 



En tättings olika delar (eft. Eeichenow). I handpennor. II armpennor. III handtilckare 



IV armtäckare (större vingtackare). V mellersta vingtackarne, man lägga märke till att 



de ligga sä att den främre kanten skjuter in under den nast föregåendes bakre. 



VI små vingtackare. VII lillvingen. 



äfven ganska platta kropp med de långt tillbaka anbringade 

 fötterna och de i regel korta vingarna. 



Lefnadssättets inflytande på fåglarnas byggnad skönjes 

 kanske klarast just vid granskningen af deras fötter. "Vi 

 finna sålunda, att hos simfåglarna fotens tår äro förenade 

 genom en hud för att bilda ett kraftigt simredskap. Sim- 

 huden kan, såsom hos de pelikanartade fåglarna, sträcka sig 

 mellan alla fyra tårna (s. 273), då uppstår en s. k. årfot. 

 Eller kan den, såsom fallet är med det öfvervägande flertalet 



simfåglar, lämna den 



bakersta tån fri 

 (jämf. s. 236). Hos 

 ett släkte bland våra 

 simfåglar, doppin- 

 garna, är simhuden 

 ej sammanhängande 

 utan klufven eller 

 uppsprättad mellan 

 tårna (s. 302). Myc- 

 ket påminnande om 

 doppingarn as fötter är 

 den s. k. flikfoten,som 

 finnes, ehuru på något 

 olika sätt utbildad, 

 hos både sothönan 

 (s. 234) och simsnäp- 

 porna (s. 202), hvilka 

 vadare som bekant 

 ega ett lefnadssätt i 

 allo liknande simfåg- 

 larnas. Här torde äf- 

 ven förtjäna fram- 

 hållas hur tärnorna, 

 hvilka, ehuru simfåg- 

 lar, som vuxna sällan 

 eller aldrig förflytta 

 sig simmande, fått 

 simhuden rätt till- 

 bakabildad (s. 291). 

 Hos många vadare- 

 fåglar äro de två yttersta eller alla tre främre tårna vid basen 

 förenade genom en mer eller mindre bred s. k. bindhud. Man 

 kallar en sådan fot vadfot. Och är detta egentligen fallet med 

 sådana, som lefva på sumpiga lokaler eller vid långgrunda strän- 

 der t. ex. spofvarna (s. 205), skärfläckan, storken (s. 226). Hos 

 vadare, som hålla till på hedar eller annars på fast mark, äro 

 tårna korta och groft byggda och baktån saknas ofta. Dylika 

 s. k. springfötter finnas bäst utbildade hos trapparna. Hos va- 

 dare och simfåglar är ej blott mellanfoten — »tarsen> — utan 

 äfven ett stycke af underbenet naket, d. v. s. saknar fjäderbekläd- 

 nad. Endast morkullan gör bland nordens vattenfåglar härifrån 

 undantag, ett förhållande som sannolikt bör sättas i samband 



