44 



för en grupp af utländska släkten, spridda öfver 

 hela jorden med undantag af Sydamerika och Nya 

 Zeeland. 



Örversikt af släktena. 



I. Näbbet smalt och böjdt. Stjärtpennorna 



styfva Certhia. 



II. Näbbet tämligen tjockt och rakt. Stjärt- 

 pennorna mjuka Sitta. 



Trädkryparesläktet, Certhia, L. 



Näbbet spensligt, längre än hufvudet i öfrigt, 

 nedåtbÖjdt, öfvernäbbet köladt, näsborrarna lång- 

 sträckta, till hälften täckta af en naken hinna. Vid 

 munvikarna saknas borst. Första handpennan bred 

 och nästan hälften så lång som den andra, 3 — 6:te 

 pennorna bilda vingens spets. Stjärten lång, längre 

 än vingen, styf och elastisk med spetsiga pennor, af 

 hvilka de mellersta äro längst, de yttersta kortast, 

 stjärten alltså vigglik. 



Trärlkryparna äro utbredda öfver Asien, Europa 

 och Nordamerika samt omfatta sex arter, hvaraf en 

 finnes hos oss. 



Trädkryparen, Certhia familiaris,L. (Tafta 10, fig. 2.) 



Namn: Trädrännare (Nerike), Eklus (Dalarna), 

 Trälus (Vestergötl.). Norska: Trcekryber. Danska: 

 Trcejriklcer, Trcelöber. Finska: Puulciipijä. 



Ofvan brun, bakåt med rostgul anstrykning, 

 öfverallt med hvita spolfläckar. Öfver ögat ofta ett 

 ljusare band. Vingpennorna brunsvarta, alla utom 

 de tre första med ett gulhvitt tvärband samt med 

 ett stycke af utfanet kantadt med samma färg, alla 

 utom handpennorna med hvitaktiga spetsar. Under 

 hvit, undcrgumpen med gulgrå anstrykning. Kö- 

 nen lika. Näbbet ofvan brunt, under gulhvitt, föt- 

 terna gråbruna. Iris brun. Längd 124 — 147 mm. 

 Vingen 59 — 67 mm. 



Vintertiden är fågeln mer gulaktig och ung- 

 dräkten liknar vinterdräkten. 



Trädkryparen bebor nästan hela det palasarkti- 

 ska området och större delen af det nearktiska. I 

 Sverige är han allmän upp till Gefle och södra Da- 

 larna (Sundevall), men finnes än längre i norr så- 

 som vid Sundsvall och vid Östersund (Sundström 

 1888). Hans verkliga .nordgräns i Sverige är dock 

 sannolikt ej ännu uppvisad. På Gotland är han 

 allmän (Kolmodin). I Norge går nordgränsen för 

 hans område ej långt från Tromsö. På fjällsidorna 

 går han upp lika långt som barrskogen (Collett). I 

 Finland är han ej sällsynt i cle södra och mellersta 

 delarna, han är funnen ända till Kajana (Mela). 

 I Danmark är han' tämligen allmän, isynnerhet i 



trakter, som äro rikare på skog. På Bornholm 

 skall han saknas (Gollin). 



Trädkryparen förekommer såväl i barr- som löf- 

 skog och trifves bra i större trädgårdar. Han är ej 

 flyttfågel, men ströfvar under senhösten och vintern 

 vida omkring, ofta i sällskap med mesar och kungs- 

 fåglar samt förekommer ej så sällan bland dem, som 

 förolyckas mot fyrlyktorna. 



Han är en skicklig klättrare, fastän han ej i 

 likhet med nötväekan kan klättra nedför trädstam- 

 marna, men väl går han på undre sidan af vågräta 

 grenar. Vid klättrandet använder han liksom hack- 

 spettarna sin långa och styfva stjärt som stöd. Da- 

 gen igenom ser man honom leta efter insekter Island 

 barken på trädstammarna, och med sitt långa, fina 

 näbb undersöker han hvarje hål i barken ; härvid 

 börjar han vid trädets rot, systematiskt fortsättande 

 uppåt. I skymningen kryper han in i en springa 

 eller ett hål för att tillbringa natten, men före sol- 

 uppgången nästa morgon är han åter i verksamhet. 

 Ofta låter han höra sin fina lockton, som Holmgren 

 söker återge med »zi, zi». Någon sångare är han 

 ej, men om våren utdrager eller upprepar han sin 

 lockton till ett lågt, men behagligt kvitter. Några 

 af oss undersökta ungar liksom äfven några gamla 

 fåglar hafva haft magen fylld af barrträdsfrö. Träd- 

 kryparen lefver alltså ej uteslutande af insekter. 

 Collett (1888) har gjort liknande iakttagelser. 



Sitt bo lägger trädkryparen helst i en springa 

 på en trädstam eller i något passande hål; det be- 

 står af bastfibrer, stundom byggdt på ett underlag af 

 fina, torra granpinnar och mossa. Äggen, vanligen 

 5 till antalet, äro hvitaktiga med brunröda prickar 

 samt 15 — 17 mm. långa och 12 — 12,5 mm. tjocka. 



Nötväcksläktet, Sitta, L. 



Näbbet rakt, ungefär af hufvudets längd eller 

 något längre. Näsborrarna ej täckta af någon hinna, 

 men delvis dolda af fjädrar. Borst vid munvikarna, 

 finnas ej. Vingarna ungefär dubbelt så långa som 

 den korta och tvära stjärten. Första handpennan 

 kort. Baktån med klo längre än tarsen. 



Släktet, som omfattar omkring ett tjog arter, 

 finnes i Europa, Asien och Amerika. Hos oss har 

 det en representant. 



Nötväekan, Sitta europaea, L. (Tafla 10, lig. 1.) 



Namn: JBlåspit, Murspit (Gotl.), Musveta, Träd- 

 rännare, Eremit, Hackspett (Nerike). Norska: Nod- 

 vaeJcJce, Spetmeise, Egde, Eremit. Danska: Spet- 

 meise, NöddehakJcer. Finska : PähMnänalcJceli. 



