-I(i 



och ollon. Om vintern infinner hon sig ofta vid 

 gårdarna för att äta hafre. Härvid tar hon ett 



korn i näbbet och flyger därmed till något träd, 

 gör med näbbet ett hål i barken och fäster hafre- 

 kornct däri, sedan bearbetar hon detsamma med 

 sitt näbb, tills hon kommer åt kärnan. På samma 

 sätt behandlas ollon och nötter. Ofta nog blir hon 

 skrämd eller glömmer hon dessa i barken fastade 

 frön. De gro då lätt vid ihållande regn. Så fann 

 A. G. Nathorst talrika hafrestånd växande på flera 

 skilda, slags löfträd.* Från Danmark omtalas, att 

 nötväckan på otaliga ställen genomhackat barken af 

 ett par lindar och sedan druckit den saft, som sam- 

 lat sig i hålen (Collin 1895). Ofta uppgifves, att 

 nötväckan skulle samla vinterförråd, vi ha åldrig- 

 varit i tillfälle att iakttaga denna hennes vana och 

 tro, att dylika i barken fastade, men kvarlämnade 

 frön och frukter gifvit upphof till detta påstående. 

 1 början af april månad väljer nötväckan ett 

 passande trädhål för äggläggningen, och om hon ej 

 kan finna något lagom stort för henne att krypa 

 igenom, murar hon delvis igen öppningen med ler- 

 jord, så att endast ett litet rundt kryphål lämnas 

 kvar. Denna lermur är så hård, att den ej med 

 blotta handen kan lösbrytas. De bon, vi under- 

 sökt, hafva endast bestått af tunna barköp g af tall 

 eller stundom af bastfibrer. I alla af oss upphuggna 

 och noga undersökta bon hafva äggen legat i två 

 lager, skilda åt genom ett tunt skikt af tallbark 

 eller bastfibrer, ungefär halfva antalet ägg under 

 och den andra hälften ofvanpå detta skikt. Van- 

 ligen lägger nötväckan 8 ägg, men antalet växlar 

 mellan 6 och 0, de äro hvita med röda fläckar 

 och påminna något om mesarnas. Längd 17,5 — 

 22,5 mm. Tjocklek 13,5 — 16 mm. 



5. Fam. SAalor, Ilirundiiiidaé. 



Svalorna cga ett svagt, kort och platt, 

 vid roten bredt näbb med stort gap, nära 



Ilnfvuil och näbb :if liuliisviila. 



spetsen har det en liten inskärning-, munvi- 

 karna ha endast mycket små borst. Hand- 

 pennorna äro starkt förlängda, hvarigenom 



* botaniska notiser 1S95. 



vingen blir spetsig och lång, tio gånger längre 

 än tarsen. De äro nio (jämf. sid. 2), men 

 dessutom linnes ofta en liten lämning, ett 

 rudiment, af den första handpennan kvar. 

 Armpennorna af vanlig längd. Tarserna äro 

 korta och fötterna små, men utbildade p;i 

 samma sätt som hos andra tättingar, och sva- 

 lorna kunna, om än med svårighet, gå på 

 marken. 



Till svalorna räknades förr äfven torn- 

 svalorna, som ju ock till sitt yttre erbjuda 

 ganska påtagliga likheter med de äkta sva- 

 lorna. Senare forskningar ha emellertid visat, 

 att likheterna endast äro yttre och beroende 

 på ett liknande lefnadssätt. Däremot närma 

 svalorna sig i vissa hänseenden till flugsnap- 

 parna, bland hvilka ett par utländska släkten 

 äro ganska lika svalor. 



Svalorna höra till fågelvärldens bästa fly- 

 gare, om de än i vissa falkar stundom finna 

 sina öfvermän, som kunna gripa dem. Sva- 

 lorna fånga all sin. föda under flykten, och 

 ibland, då de stryka fram tätt öfver vattnet, 

 doppa de ned sitt näbb för att dricka. Större 

 delen af dagen flyga de omkring, och när de 

 sätta sig, sker det vanligen på fritt liggande 

 föremål, hvarifrån de lätt kunna ta till vin- 

 garna. Under flykten mata de äfven sina 

 ungar, så snart dessa blifvit tillräckligt för- 

 sigkomna. Svalornas föda utgöres uteslntande 

 af smärre insekter, som de svälja hela. I alla 

 tempererade länder äro de också flyttfåglar. 

 Förr var det en allmänt gängse tro, att de 

 öfvervintrade i dyn på sjöbottnen. Möjligen 

 har deras vana att om höstarna massvis sitta 

 i vassarna gifvit anledning härtill. 



De rugga en gång årligen, och detta sker, 

 medan de äro i södern. 



Familjen omfattar närmare ett hundratal 

 arter, vanligen fördelade på nio släkten. De 

 finnas spridda öfver hela jorden med undan- 

 tag af polarländerna. Hos oss finnas tre ar- 

 ter, som förr alla sammanfattades under släk- 

 tet Hirundo, men numera anses tillhöra livar 

 sitt släkte. 



