49 



en hvit fläck på midten af infanet, de yttersta stjärt- 

 pennorna förlängda, ända till 50 mm. längre än de 

 öfriga. Pannan och öfre delen af strupen rödbruna, 

 ett bredt band tvärs öfver bröstet svart. Bröst och 

 buk hvita med svag rostgul anstrykning. Honan 

 har det rödbruna på pannan och strupen mindre 

 samt stjärtens förlängda pennor kortare. Iris mörk- 

 brun. Näbb och fötter svarta. Längd 191 — 218 mm. 

 Vingen 120—131 mm. 



Ungarna likna honan, men ha den rödbruna 

 färgen blekare och de förlängda stjärtpennorna kor- 

 tare, endast med 20 mm. öfverskjutande de andra. 



Ladusvalans utbredning är mycket vidsträckt ; 

 hon finnes i hela Europa, Afrika och Asien samt 

 ersattes i Ost-Asien och i N. Amerika af en mycket 

 närstående art eller underart. I Sverige kan hon 

 sägas vara allmän öfver hela landet upp till Enon- 

 tekis och Karesuando (Sundevall). I Norge häckar 

 hon regelbundet och allmänt ungefär till polcirkeln, 

 men är funnen, om än enstaka, på spridda ställen 

 öfver nästan hela Finmarken. Innanför Bodö häc- 

 kar hon ännu talrikt, hon har ock häckat vid Karas- 

 jok samt i Varanger, dessutom är hon iakttagen i 

 Alten, ej långt från Nordkap, i Tanadalen och i 

 Porsanger (Collett). På fjällen går hon ock upp, 

 om gårdar finnas där ; så finnes hon vid Borås stad 

 och på Dovre (Sundevall). I Finland finnes hon 

 upp till lappmarken samt på enstaka orter inom 

 denna såsom i Songel och vid Ivalajoki samt vid Kola 

 i ryska lappmarken. I Danmark är hon allmän 

 öfverallt. På Faeröarna är hon iakttagen, men häc- 

 kar lika litet där som på Island, där hon ock un- 

 dantagsvis träffas. 



Sorgligt att säga har ladusvalan under de sista 

 20 åren aftagit i mellersta Sverige. Sålunda är hon 

 i Uppland ej så talrik som förr, och detsamma be- 

 rättas från de flesta af mellersta Sveriges landskap. 

 På Öland finnes hon dock fortfarande i stort antal. 



Ladusvalan ankommer till Mälarprovinserna 

 vanligen första dagarna af maj, tidiga vårar något 

 förr, och flyttar bort i slutet af september och bör- 

 jan af oktober. Någon enda gång ser man en ung 

 fågel dröja kvar ännu emot slutet af nämnda månad. 

 Någon tid före flyttningen samla sig såväl unga 

 som gamla i ofantliga skaror. De hålla då gärna 

 till kring sjöarna och tillbringa nätterna i vassen, 

 sittande på vasstråen. Flocken, som samlas på 

 kvällen, skingras åter om morgonen, då en hvar 

 på sitt håll söker föda för dagen. 



Ladusvalan är en af människans trognaste följc- 

 slagare, och hon trifs bäst kring landtgårdarna, på 

 hvilkas tak hon hvilar, och i hvilkas uthus hon 

 lägger .-ift bo. I obebodda trakter häckar hon i 



branta klippväggar, men dessa hennes ursprungliga 

 häckplatser har hon öfvergifvit öfver allt, där män- 

 niskor bygga. I gengäld beskyddar människan 

 nästan öfver allt dessa vackra fåglar, som så tillits- 

 fullt sluta sig till henne. »Tartarerna i Asien äl- 

 ska svalan lika högt som den svenska bonden». 



Ladusvalan är en flygkonstnär af hög rang, och 

 det är en ögonfröjd att iakttaga henne under hennes 

 flykt. Härunder förskaffar hon sig all sin föda, som 

 uteslutande består af mjuka insekter, hvarvid hon 

 än seglar högt uppe i luften, än stryker fram tätt 

 efter marken, stundom griper hon en insekt så nära 

 vattenytan, att vattnet yr om henne. Den växlande 

 höjden af hennes flykt, som naturligtvis är beroende 

 på, hvar insekterna hålla till, anses båda väder. 



Hennes sång är ett enkelt, men behagligt kvit- 

 ter, som hanen låter höra, så väl när han flyger, 

 som när han sitter. Hon förföljer ifrigt roffåglar 

 och rofdjur och låter då höra sitt varningsskrik, 

 som kan uttryckas med »divitt», och hvarmed hon 

 varnar andra fåglar, som så väl hafva reda därpå, 

 att de vid första skriket skynda att gömma sig. 



Som vi redan nämnt, lägger ladusvalan helst 

 sitt bo i uthus, ganska ofta träffas det dock under 

 broar, där trafiken ej synes störa henne. Någon 

 enstaka gång finnes det i en stenmur. Det har 

 formen af en öppen, grund skål, hvilande på en 

 bjälke eller dylikt och ofta skjutande ut öfver under- 

 laget. Det muras hårdt och fast af lerjord med 

 några få inblandade strån och fodras inuti med gräs- 

 strån och fjädrar. Äggen, oftast 5, stundom 6, äro 

 aflånga, hvita med röda fläckar och punkter, 19,6 

 —21 mm. långa och 13 — 14,5 mm. tjocka. Ladu- 

 svalan lägger hos oss, enligt hvad vi iakttagit, en- 

 dast en kull om året. Men ej sällan finner man 

 sena kullar, så omtalas (Collett 1S*94) fynd af ännu 

 ej flygande ungar så sent som den 21 sept. Hanen 

 rufvar ej, men tillbringar nätterna sittande bredvid 

 boet. Sedan ungarna lämnat boet, kan man se för- 

 äldrarna mata dem, och härmed fortsätta de stundom 

 t. o. m. under flyttningen. 



o Fam. Ärlor, Motaeillidae. 



Denna familj, som i norden endast räk- 

 nar tviinne släkten, kännetecknas genom vin- 

 darnas form och byggnad. Handpennorna 

 äro ej förlängda. Den tredje armpennan in- 

 ifrån är däremot starkt förlängd och räcker 

 nästan till den hoplagda vingens spets samt 

 är liksom de två innersta al' en afvikande 



7 



