52 



I Sverige är hon funnen i Skåne (Nilsson) samt 

 en gång vid Göteborg ( 2, / : , 1843, A. W. Malm).* 

 Sannolikt häckade ett par å Stora Karlson vid Got- 

 land sommaren 1895 samt ett annat på Kräcklingen 

 utanför Värmlandsnäs (Kolthoff). I Norge före- 

 kommer hon årligen, om än sällsynt, spridd längs 

 sydvestkusten och synes till oeh med öfvervintra 

 där (Stavanger 21 /, 1885) samt är funnen häckande 

 på Jaederen och vid Bergen (Collett 1894). I Dan- 

 mark är hon funnen vid Viborg (Keinhardt 1876) 

 och upprepade gånger vid Kibe, där hon äfven 

 häckat (Collin). 



Till lefnadssätt och bobyggnad liknar hon den 

 vanliga sädesärlan, hvilkens ägg den engelska sädes- 

 ärlans också alldeles likna. 



Gråärlan, Motacilla melanope, Pallas. (Tafla 11, fig. 

 4, o 71 i öfvergångsdräkt om hösten). 



Syn. Motacilla boarula, Penn., M. sulphurea, 

 Bechst. 



Namn: Långstjärtad arla, Sundevall. Danska: 

 Gråa Vipstjert, Kjaerböll. Bjergvipstjert. 



Of van grå med gröngul öfvergump. Ving- 

 pennorna svartaktiga, de inre armpennorna med 

 hvita kanter, alla vid basen hvita, vingtäckarna med 

 hvita spetsar. Stjärten svart, den yttersta pennan 

 helhvit, de två följande hvita med ytterfanet utom 

 i spetsen svart. Hufvudets sidor grå. Bakom ögat 

 ett hvitt band och ett annat på hvar sida om den 

 svarta strupen. Under helgul eller gulaktig, sidorna 

 med inblandadt grått. Honan liknar hanen, men 

 har orenare och ljusare färger samt endast ett par 

 mörka fjädrar på den gråhvita strupen. 



Om hösten har hanen hvitgul strupe, de hvita 

 strecken på hufvudet äro otydliga och bröstet med 

 rostgul anstrykning, längden c:a 175 mm., vingen c:a 

 80 mm. 



Gråärlan finnes öfver större delen af Europa 

 och Sibirien samt öfvervintrar i södra Asien och 

 norra Afrika. Redan i norra ' Tyskland är hon 

 mycket sällsynt. I Danmark är hon iakttagen på 

 Fyen (Lutken 1885), vid Kiöbenhavn (Winge 1890), 

 vid Naestved (Baagöe etc. 1893) samt vid Ribe 

 (Collin 1895). I Sverige är hon funnen en gång- 

 vid Krapperup i Skåne ( 4 / 12 1843), och i Norge vid 

 Bergen ( 3 / l 1876, % 188l", Collet 1877, 94.) 



Den grå ärlan vistas helst vid vatten, hvari 

 hon ofta lär söka sin föda vadande. 



* Uppgiften (Nilssons fauna 3 uppl., s. 379), att hon 

 årligen slcvtlle häcka vid Göteborg, bör såsom obestyrkt läm- 

 nas utnn afseende. 



Gulärlan, Motacilla Hava, l>. (Tafla 11, lig. 1, ef, 



2, 9 a f hufvudarten, fig. 3, ef af var. viridis 



alla i sommardräkt). 



Syn. Budytes flava. Den nordliga varieteten: 



Motacilla flava var. viridis, Gmelin, var. borealis, 



Sundev., var. mélanocephala, Licht.* 



Namn: Linaria; Gulärla, A. W. Malm; Gul 

 säsalla (Sörml.); LinJcukurella, Göllculcurella, Så- 

 faggel, Sådyppa (Helsingl.). Norska: Guleric, Saa- 

 erle. Danska: Gul Vipstjert, Maifugl, Engfugl, 

 Gulspinlc, Guldfugl (Enö); Gul Havresaed, Smör fugl, 

 Gulfovl (Thy). Faeröarna: Erla Kongsdbttir. Finska: 

 Keltavästärählii, Karjasirlclcu (Österb.). Lapska : 

 Fisliis-cicas' . 



Den nordliga varieteten: Scarthufoad gulärla, 

 NordisJc gulärla. 



Sommardräkt: rygg och skuldror gröna, hufvu- 

 det blågrått med ett hvitt band öfver ögat och 

 mörkare örontäckare, vingarna brunaktiga med hvit- 

 gula kanter på vingtäckarna och de tre innersta 

 armpennorna, stjärten svartbrun, de två yttersta 

 pennorna på hvar sida till större delen hvita. Un- 

 der klart gul. Strupen ofta delvis hvit eller be- 

 gränsad af hvita band. Honan är ofvan mörkare, 

 gråbrun med grön anstrykning, hufvudet nästan af 

 samma färg som ryggen, strupen hvitaktig, de öfriga 

 undre kroppsdelarna mattare gula. 



Om vintern äro hufvud och hals af ryggens 

 färg, matt olivbruna. Under är fågeln hvitgul, ofta 

 med mörka fläckar på halsen. Från årsungarna 

 skiljas de genom den gröna anstrykningen på ryggen 

 och den gula på undersidan, som dessa sakna. Iris 

 brun. Näbb och lien hos båda könen svarta. Längd 

 160 — 180 mm., vingen 70 — 85 mm., stjärten 62— 

 74 mm. 



Ungen i sin första dräkt är ofvan mörkbrun, 

 svagt vattrad med rostgula fjäderkanter, öfver ögat 

 ett gulhvitt streck, halsens sidor af samma färg, 

 genom ögat ett mörkt band. Pä hvardera sidan 

 om strupen ett brunsvart band, som tvärs öfver brö- 

 stet sammanhänger med det motsatta. Vingens fjädrar 

 kantade med gulhvitt, vingtäckarnas lika färgade 

 spetsar bilda tvänne band öfver vingen. Under 

 hvitaktig med rostgul anstrykning. I synnerhet 

 innan stjärten vuxit ut, påminner gulärleungen rätt 

 mycket om en piplärka. 



Från den ofvan beskrifna hufvudformen afviker 

 den nordliga varieteten, Motacilla viridis eller bore- 

 alis, därigenom att örontäckarna äro svarta och att 

 det hvita bandet öfver ögat saknas. Hjässan, som 



* Så kallas hon af Nilsson, härmed menas dock nu- 

 mera en annan art eller varietet, hvars hem är sydöstra 

 Europa. 



