53 



stundom är gra liksom hos hufvudarten, är vanligen 

 mörkare och ibland svart. Ryggen är mörkare än 

 hos hufvndarten.* Honan och ungarna kunna knap- 

 past skiljas från hufvudarten. Några fågelkännare 

 upptaga fortfarande denna varietet såsom själfstän- 

 dig art. 



Gulärlan bebor Europa och norra Sibirien samt 

 Kina och ersattes af en mycket närstående underart 

 i Sibiriens vestra och mellersta delar. Hon öfver- 

 vintrar i Afrika, Indien och på Moluckerna. Hufvud- 

 arten finnes i Sverige i allmänhet talrikt upp till 

 Dalälfven samt på Gotland. I de vestra delarna, 

 t. ex. Bohuslän, skall hon vara mindre allmän, men 

 är i Vestergötland mycket vanlig (Kolthoff). I 

 Norge är hon endast funnen på Jaederen, där hon 

 är sällsynt, men dock häckar (Collett 1894). I 

 Danmark är hon allmän öfver hela landet, men 

 skall saknas på Bornholm. I Finland förekommer 

 hon jämte den nordliga varieteten. De finnas båda i 

 trakten af Kuopio. Den nordliga rasens häcknings- 

 område synes i Sverige ej vidtaga omedelbart, där 

 hufvudartens slutar, utan först vid Ångermanälfven 

 ligger sydgränsen för dess område (Sundevall).** I 

 Norge är hon i subalpina och alpina trakter allmän 

 ända från närheten af Kristiania upp till Nordkap 

 och finnes i Ostfinmarken (Collett). I Finland 

 sträcker sig hennes område ända till landets nord- 

 gräns (Mela). Denna ras finnes dessutom i norra 

 Ryssland och Sibirien. I sydligare trakter träffas 

 den ej sällan under vårflyttningen. 



Gulärlan ankommer till oss senare än sädes- 

 ärlan, till trakten af Odense sista veckan i april 

 eller början af maj (Collin), till Upsalatrakten om- 

 kring den 10—15 maj (Kolthoff), till sydliga Norge 

 i midten af maj (Collett). Den nordliga rasen synes 

 komma något senare. Bort flytta de i september. 

 Gulärlan bebor sänka ängar och betesmarker. Sär- 

 deles väl S}'nes hon trifvas tillsammans med boska- 

 pen och sätter sig ofta på kreaturens ryggar. Sångare 

 är gulärlan än mindre än sädesäiian, men sin lång- 

 dragna lockton låter hon ofta höra. 



Sitt bo lägger gulärlan på marken, det är öppet, 

 skålformigt och bygges af torra grässtrån samt fodras 

 inuti med hår eller tagel. Äggen läggas i början 



* Collett kallar denna form Motacilla cinereocapillata, 

 Savi; härmed betecknas dock ofta en särskild varietet, hvil- 

 kens typiska liane kännetecknas af en otydlig, hvit strimma 

 öfver ögat och hvit strupe, och som finnes i Medclhafsländerna. 



** En uppgift (Sundström 1888), att den sydliga rasen 

 (= hufvndarten) blifvit funnen vid Sundsvall, är i och för sig 

 ej osannolik, orn ock Sundsvall ligger utom dess område. 

 Emellertid finnes ej uppgifvet, om hanen undersökts, så att 

 önskvärd!, vore, om uppgiften kunde bekräftas. 



af juni, de äro vanligen 5 — 6, rödaktigt grå eller 

 gulgrå med täta, skarpa, brunaktiga fläckar, längd 

 17—20 mm., tjocklek 13,5—15 mm. 



Grönhufvade gulärlan, Motacilla raii, Bonäp. (Tafla 

 11, fig. 8, tf). 



Syn. Budytes raii, Motacilla eampestris, 

 Pall. 



Of van olivgrön, hufvudet utan grått eller svart, 

 men stundom gult äfven på hjässan. Vingar och 

 stjärt som hos den vanliga gulärlan. Under bjärt 

 gul. Genom ögat ett grönt -band, öfver detsamma 

 ett gult. Honan liknar hanen, men har orenare 

 färger, strecket öfver ögat är hvitaktigt och under- 

 sidan blekare. Iris mörkbrun. Näbb och fötter 

 svarta. Längd 160 — 170 mm. Vingen 79—81 

 mm. Stjärten 67—71 mm. 



Ungen: ofvan olivbrun med grön anstrykning 

 på bakryggen, under hvitaktigt gråbrun. 



Liksom det finnes en sädesärlan mycket när- 

 stående art eller varietet, som har sitt hufvudsakliga 

 hem på de brittiska öarna, så afvika ock de där 

 boende gulärlprna från den vanliga arten. Skill- 

 naden är emellertid ej större, än att flera, författare 

 ansett den engelska gulärlan, som vi ju kunna kalla 

 henne, endast såsom en lokal varietet, jämförlig 

 med den nordiska rasen af vår vänliga gulärla. 

 Utom i Storbrittanien finnes denna gulärla äfven i 

 södra Ryssland. I Norge är hon funnen ("/„ 1884) 

 på Jaederen af Collett. I öfriga nordiska land är 

 hon oss veterligt ej iakttagen. 



Piplärksläktet, Anthus, Bechst. 



Näbbet är nästan rakt, spetsigt, föga hoptryckt 

 och köladt mellan näsborrarna. Pannan plattad. 

 Fötterna tämligen höga, spensliga, baktåns klo ofta 

 förlängd. Till färgen likna de olika arterna myc- 

 ket hvarandra. De äro ofvan fläckiga med fjädrarna 

 mörka i midten och ega vanligen fläckigt bröst. 

 Könen äro nästan lika, men ungarna äro mera fläc- 

 kiga än de gamla. Man skulle kunna säga, att 

 piplärkorna bilda en öfvergång mellan ariorna och 

 lärkorna. I sin smärta kroppsform, de förlängda 

 inre armpennorna, sin gång och sin flykt likna de 

 de förra; till färg, lefnadssätt och genom sin långa 

 bakklo de senare. Af piplärkor känner man omkring 

 40 arter, de finnas öfver hela jorden med undantag 

 af Stilla hafvets öar. 



Piplärkorna bebo öppna fält och sänka mossar 

 eller såsom skärpiplärkorna kala klippor och holmar, 



