54 



endast en art, trädpiplärkan, håller till i skogarna, 

 men äfven hon har sitt ho pä marken. På marken 

 löpa de snabbt, och då de vistas i träden, hoppa 

 de ej från gren till gren såsom andra fåglar, utan 

 de gå längs grenarna. De lifnära sig af insekter, 

 företrädesvis små skalbaggar, hvilka de krossa med 

 näbbet, innan de svälja dem, men de äta äfven frön. 



Alla arterna hafva ett eget sätt att sjungande 

 höja sig i luften med utbredd stjärt, och några ar- 

 ter sjunga nästan i takt med vingslagen. När de 

 höja sig, låta de höra ett hastigt upprepadt »zi, zi, 

 zi, zi», men då de sänka sig, byta de om ton och 

 låta höra ett långdraget »zia, zia, zia», som mer 

 harmonierar med den stilla, sväfvande flykten nedåt. 

 Man skulle kunna likna dessa deras luftlekar vid 

 en dans, hvartill de själfva bestå lämplig musik. 



De hafva ett eget sätt att dölja sig för roffåglar, 

 som är lättast att iakttaga på n}^ss utflugna ungar. 

 När de varsna en fiende eller varskos om någon fara, 

 trycka de sig ej i likhet med lärkorna mot marken, 

 utan göra sig i likhet med trastarna mycket smala, 

 böja stjärten nedåt och rikta näbbet uppåt, härige- 

 nom förlora de så att säga sitt fågelliknande utse- 

 ende och äro då såväl på marken som uppe i trä- 

 den äfven för människan mycket svåra att varse- 

 blifva. 



Alla piplärkor lägga sina bon på marken, dessa 

 äro öppna och enkelt byggda af torra grässtrån eller 

 dylikt, och äggen, vanligen 5 till antalet, äro of- 

 tast af mörk färg, alltid fläckiga. Om de ofta före- 

 kommande uppgifterna, att piplärkorna skulle lägga 

 mer än en kull, gäller detsamma, som ofVan blifvit 

 sagdt om flera, af våra småfåglar t. ex. trastar, sva- 

 lor. Vi vilja särskildt framhålla, att den ene af 

 oss haft tillfälle att följa ett flertal ängpiplärkor 

 under deras familj elif, och att, ehuru han ofta iakt- 

 tagit mycket försenade kullar, orsakade af, att hanen 

 först sent funnit en maka, eller af förstörda bon, 

 han dock aldrig iakttagit, att itvänne kullar kläckts 

 under samma år. Ej heller värpa de om, ifall un- 

 garna beröfvas dem. 



Öfversikt af arterna. 



1. Tarsen betydligt öfver 25 mm. lång och 



baktåns klo längre än halfva tarsen A. richardi. 



II. Tarsen icke eller föga mer än 25 mm. 

 A. Baktåns klo lika med eller längre än 

 baktån och föga böjd. 



1. Den andra stjärtpennan i yttre fanet 



öfver midten hvit eller hvitaktig... A. campestris. 



2. Den andra stjärtpennan icke eller blott 

 i spetsen hvit eller hvitaktig. 



* Benen mörkbruna eller svartak- 

 tiga. Tarsen 22 mm. och däröfver, A. obscurits- 



** Benen ljusbruna, 'farsen 22 mm. 

 och därunder. 



«. Hakan och strupen hvitaktiga 

 med en rad svartaktiga fläckar 



på hvardera sidan A. pratensis. 



b. Hakan och strupen i sommar- 

 dräkten rostgulaktiga A. ccrcimis. 



11. Baktåns klo kortare än baktån och 



starkt böjd --t. trivialis. 



Stora piplärkan, Anthus richardi, Vieill. (Tafla 

 10, fig. 8). 



Syn. Coryddlla richardi. 



Namn: Richards piplärka, Nilsson. Norska: 

 Stor l J iplaerlce. 



Ofvan brunsvart med på hufvud och hals gul- 

 grå och på ryggen rostbruna fjäderkanter, öfver ögat 

 ett otydligt, hvitaktigt streck. Vingarna mörkbruna 

 med rostgula fjäderkanter, de små vingtäckarnas 

 fjäderkanter liksom de störres i sjjetsen hvitgula. 

 Stjärtpennorna . mörkbruna, de mellersta kantade 

 med rödbrunt, den yttersta pennan till större delen 

 och den följande till hälften rent hvita. Under hvit- 

 aktig, strupe och bröst med rostgul anstrykning, 

 strupen på livar sida begränsad af ett band pilfor- 

 miga, svarta fläckar, bröstet beströdt med liknande. 

 Buk och undergump smutsigt hvita. Könen lika. 

 Iris brun. Näbb brunt. Fötter ljusbruna. Längd 

 177—195 mm. Vingen 92—100 mm. 



Ungfågeln liknar de gamla, men är ofvan ble- 

 kare och har vingtäckarna kantade med hvitt. 



Den stora piplärkan häckar i Asiens östra och 

 mellersta delar och öfver vintrar i samma världsdels 

 södra trakter, men förekommer rätt ofta isynnerhet 

 höst och vår i de flesta af Europas länder. I Sve- 

 rige har hon endast en gång med säkerhet erhållits, 

 ombord på en ångare i Kalmarsund ( I8 /,„ 1856). I 

 Norge är hon funnen två gånger: i augusti 1843 

 vid Fredrikshall och den ' 24 / 10 1868 vid Kristiania. 

 Hvarken i Danmark eller Finland är bon iakttagen. 



Till lefnadssättet skall hon något påminna om 

 fältpiplärkan. 



Fältpiplärkan, Anthus campestris, Beehst. (Tafla 

 10, fig. 4). 



Syn. Agrodroma campestris. 



Namn: Faltlärlta. Danska: Marhpiber. Fin- 

 ska : KangasJcirvinen. 



Ofvan gulgrå med oskarpa, mörka fläckar. Ett 

 hvitaktigt band öfver ögat, örontäckarnamörka. Ving- 

 pennorna svartbruna, i utfanet kantade med gulbrunt, 

 vingtäckfjädrarna mörkbruna med mycket breda, ljusa 

 kanter, yttersta stjärtpennan nästan helt och den 

 följande i hela utfanet och i spetsen af infanet hvita 

 med gulbrun anstrykning, den förra med hvit, den 



