55 



senare med brun spole. Under hvitaktig med grå- 

 gul anstrykning, ett mörkt band på hvar sida om 

 strupen och på bröstets sidor några få brunaktiga 

 fläckar, som stundom saknas. Könen nästan lika. Iris 

 brun. Näbb gulbrunt, ofvan mörkare. Fötter blekt 

 brungula med långa tarser. Längd omkring 177 

 mm. Vingen 85 — 91 mm. Stjärten 69 — 76 mm. 



Ungen är ofvan mörkbrun med ljusa fjäder- 

 kanter. De svarta strecken på sidorna om strupen 

 tydligare än hos de gamla fåglarna och bröstet med 

 talrika, svartbruna fläckar. 



Fältpiplärkan finnes öfver en stor clel af Europa, 

 mot söder långt in i norra Afrika samt mot öster 

 i Kina. Hos oss förekommer hon endast på några 

 få ställen i sydliga delar af landet: i Skåne, på 

 Skanörs ljunghedar, på södra Gotland och på norra 

 Öland. På sistnämnda ställe träffade den ene af 

 oss henne år 1891. I Halland häckar hon liksom 

 i Askim strax söder om Göteborg (A. W. Malm).* 

 I Danmark skall hon häcka mellan Aalbaeck och 

 Skagen, dessutom är hon iakttagen vid Helsingborg 

 och på Amager. I Finland är hon funnen vid S:t 

 MickeU( 3 / 6 1855. M. v. Wright). I Norge är hon 

 däremot ej iakttagen. 



Hon är en äkta stäppfågel, som håller till på 

 öppna fält eller sandmoar, glest bevuxna med bu- 

 skar eller spridda träd. Hennes dräkt sammansmäl- 

 ter så med sanden, att hon mot denna är svår nog 

 att se. Hennes rörelser på marken och särskildt 

 flykten erinra mycket om ariornas. Locktonen är 

 helt afvikande från de andra piplärkornas och erin- 

 rar mer om en bofinkunges. Men i likhet med de 

 öfriga piplärkorna höjer sig hanen i luften liksom 

 till lek, han flyger ej rakt upp som de andra pip- 

 lärkorna, utan han höjer sig snedt i bågar och sjun- 

 ger ej under uppstigningen. När han sänker sig, 

 låter han höra sin sång, som Holmgren mycket väl 

 återger med »zir-ly, zir-ly-huit». Fältpiplärkan sy- 

 nes ankomma till Öland först i maj, och i septem- 

 ber hafva vi några få gånger träffat henne stadd på 

 flyttning. Boet, som består af torra grässtrån, läg- 

 ges på marken. Äggen, vanligen 5 till antalet, äro 

 hvita med tämligen täta, gråbruna och rödbruna 

 Häckar och något enstaka, hårfint streck. Längd 

 20,5—23 mm., tjocklek 15 — 16 mm. 



Skärpiplärkan, Anthus obscurus, (Lath.) (Tafla 10, 

 lig. 5, sommardräkt), 

 Syn. Anthus rupestris, Nils.-. 



* 1 Sundströms avbete 1887 finnes i tabellerna uppgifter 

 om, alt fåltpiplärkan skulle häcka vid Luleå och i Nerike 

 saml viil Wexiö, dessa fynd äro ej omnämnda i texten och 

 lorde synnerligen väl behöfva bekräftas. 



Namn : Strandlärlca. Klipplärka. Norska : SJcjaer- 

 piplaerlce. Danska : Skjaerpiber, Stranäpiber, Strand- 

 pibelaerlce, Strandlaerke. Finska: Luotokirvinen. 



Ofvan mörkt brungrå med otydliga, ljusare 

 fjäderkanter och svaga, mörka fläckar i fjädrarnas 

 midt. Vingpennorna mörkbruna med smala, ving- 

 täckarna med breda, ljusare kanter i ytterfanet. 

 Stjärtens yttersta penna till sin yttre hälft snedt 

 hvitaktig. Öfver ögat en gråhvit strimma. Undre 

 kroppsdelarna smutsigt hvita på bröstet med stora, 

 gråbruna fläckar. Könen lika. 



Om vintern har hela dräkten en gulgrön an- 

 strykning och stundom på undersidan en gråröd ton. 

 Iris brun. Näbbet ofvan svart, för öfrigt brunt, 

 benen mörkbruna. Längd 160 — 180 mm. Vingen 

 84—93 mm. 



Skärpiplärkan bebor Europas kuster från Hvita 

 hafvet till Biseayabukten. En närstående art eller 

 varietet, Anthus spinoletta, (L.) (= aquatica, Bechst), 

 bebor mellersta och södra Europas berg äfven inne 

 i landet. I Sverige finnes hon med säkerhet längs 

 hela vår Östersjökust samt på Gotland, på Bornholm 

 skall hon saknas (Collin), och om än uppgifter om 

 hennes förekomst längs Bottenhafvet saknas, kan 

 man dock taga för gifvet, att hon finnes rundt dess 

 kuster i hela deras utsträckning; på finska sidan 

 är hon iakttagen i södra Österbotten samt kring 

 landets sydvestra kuster. På vår vestkust är hon 

 ej sällsynt, likaså längs Norges hela kust ända till 

 ryska gränsen samt kring Kolahalföns stränder. I 

 Danmark finnes hon här och hvar längs kusterna. 

 Till det inre af landet kommer hon sällan, men är 

 dock iakttagen häckande vid Venern och finnes om 

 än mycket sällsynt i det inre af Finland t. ex. vid 

 Kuopio (Mela). I Norge är hon funnen vid Mjösen 

 (mars 1889), (Collett 1894). På Faeröarna finnes hon 

 året om. 



Denna piplärka är en äkta skärgårdsbo, som 

 har sitt hem på kala klippor och holmar eller på 

 den bergiga hafsstranden. Ehuru många skärpip- 

 lärkor lämna norden om vintern, stanna dock några 

 isynnerhet under blida vintrar kvar vid våra vestra 

 och södra kuster. I Norge lär hon årligen tämligen 

 talrikt öfvervintra ända upp till Trondhjem (Collett), 

 och de, som flytta, fara sent (från Varangcr i ok- 

 tober) samt komma tidigt åter (i norra Östersjön 

 redan i mars), ej heller flytta de långt mot söder. 



Med sin något pipande, men rätt behagliga 

 sång lifvar skärpiplärkan i hög grad våra på andra 

 sångfåglar blottade yttre skärgårdar. Uppskrämd 

 låter hon alltid höra sin vanliga lockton, ett fint 

 »ist ist», ocl våren ser man ofta hanarna sjun- 

 gande höja sig i luften. 



