56 



Sitt bo lägger skärpiplärkan vanligen i en helst 

 gräsbeväxt springa i berget, det liestår af gräs och är 

 inuti fodradt med finare strån, ett bo från Nordkap 

 med renhår. Aggen, vanligen 5, äro mörkare eller 

 ljusare grå, med gråbruna, sammanlöpande fläckar 

 och en eller två hårfina, svarta streck. Längd 21 

 — 24 mm., tjocklek 15 — 17 mm. 



Ängpiplärkan, Anihus pratensis, (L.) (Tafla 10, fig. 7). 



Namn: Jinglärka. Norska: Engpiplaerke, Eng- 

 lorlce. Danska: Engpiber, Englaerke, Pibelaerke. 

 Faeröarna: Gråatujtlingar, Gråtitlingur. Island: 

 Gråtitlingr. Finska : Niittykirvinm, Heinäkirvinen. 

 Lapska: Cici-cicas'. 



Of v an mörkbrun med gulgröna fjäderkanter och 

 svarta fläckar i fjädrarnas midt. Vingar och stjärt 

 mörkbruna med gulhvita fjäderkanter. Stjärtens 

 yttersta penna till hälften snedt utåt hvit, den andra 

 stundom i spetsen med en hvit fläck. Ett streck 

 öfver ögat samt alla undre kroppsdelar smutsigt 

 hvita, på strupens sidor, på bröstet och på kropps- 

 sidorna med svartaktiga längsfläckar, strupen, buken 

 och undergumpen ofläckade. Strupen stundom, isyn- 

 nerhet om våren, med en rödaktig anstrykning, på- 

 minnande om den rödstrupiga piplärkan. Könen lika. 



I höst- och vinterdräkten har fågeln starkare 

 gröngul anstrykning och bredare, ljusa fjäderkanter. 

 Iris brun. Näbbet ofvan svartbrunt, under ljusare, 

 benen ljusbruna. Längd 150 — 160 mm. Vingen 

 75—82 mm. 



Ungen liknar de gamla, men har större, mörka 

 fläckar och saknar grön anstrykning. 



Ängpiplärkan bebor hela Europa, och om vin- 

 tern utsträckes hennes område till norra Afrika, 

 mot öster går hon till Ob och Turkestan. På den 

 Skandinaviska halfön är hon mycket allmän och 

 förekommer som häckfågel öfver hela landet från 

 och med Skåne och Öland till upp på fjällplatåerna 

 i Lappland och norska Finmarken. Mot norden är 

 hon kanske allmännare än i de sydligaste land- 

 skapen. I Finland förekommer hon från landets 

 södra till dess norra gränser. I Danmark finnes 

 hon öfver hela landet och är den allmännaste af 

 släktet. På Faeröarna och Island är hon allmän 

 och häckar såväl högt uppe i fjällen som på hafvets 

 nivå (Collin). 



Hon älskar mest sänka, helst tufviga myrar 

 eller små kärr och saknas ej mångenstädes, där så- 

 dana marker finnas. I Vestergötland är hon på 

 Falbygdens stora myrar mycket allmän. Hon hoppar 

 ofta helt orädd framför vandraren eller flyger upp, 



oupphörligt upprepande den fina lockton »ist», »ist», 

 som är så karaktäristisk för alla piplärkor. 



Ängpiplärkan ankommer till oss tidigt om vå- 

 ren, någon gång redan i slutet af mars, men alltid 

 senast i midten af april. Höststräcket börjar i sep- 

 tember och räcker hela oktober månad. I likhet 

 med de öfriga piplärkorna flyttar hon aldrig i täta 

 flockar, men väl i stora, glesa sällskap. 



Sitt bo lägger hon i kanten af en tufva, van- 

 ligen till en del doldt under tufvan. Det är byggdt 

 af fina grässtrån. Äggen, 5 — 7, oftast 6, äro grå- 

 bruna eller någon gäng nästan chokladfärgade med 

 mörkare, sammanlöpande fläckar. Längd 19 — 21,5 

 mm., tjocklek 14 — 16 mm. 



Rödstrupiga piplärkan, Anihus cervinus, (Pall.) 

 (Tafla 10, fig. 6, ef i sommardräkt). 



Namn: Eödstrupig ängpiplärka, Nilss., Röd- 

 halsad piplärka, Sundev. Norska: Brunstrnbet 

 Piplaerke. Finska: Tunturikirvinen, Pellrakirvinen. 



Ofvan mörkbrun med gulgrå fjäderkanter utan 

 grön anstrykning. Vingar och stjärt mörkbruna med 

 gulhvita fjäderkanter, vingtäckarnas ljusa spetsar 

 bildande två band snedt öfver vingen. Stjärtens 

 yttersta penna till hälften snedt utåt hvit, den andra 

 stundom i spetsen med en hvit fläck. Öfver ögat 

 ett rödbrunt streck, strupen och bröstet ljust röd- 

 bruna och liksom sidorna med glesa, svarta fläckar. 

 Magen och sidorna gulhvita, undergumpen med svag, 

 rostbrun anstrykning. Honan har vanligen endast 

 strupen och hufvudets sidor röda. 



I höstdräkten hafva de gamla fåglarna den rost- 

 gula färgen på halsen svagare, fjäderkanterna äro 

 gulbruna och undersidan mer gul. Den gröna an- 

 strykning, som man särskildt i denna dräkt finner 

 hos ängpiplärkan, saknas. Om vintern saknas det 

 rödbruna på strupen alldeles. Iris brun. Näbbet 

 brunt, fötterna ljusbruna, bakklon ganska rak. Längd 

 151 — 175 mm. Vingen 78 — 92 mm. 



Ungen har på rygg och vingar breda, rostgula 

 fjäderkanter, undre kroppsdelarna ljust rostgula med 

 stora, täta, svartaktiga fläckar på hals, bröst och 

 sidor. Strupen saknar allt rödbrunt. 



Som framgår af ofvanstående beskrifning, är 

 den rödhalsade piplärkan mycket lik den vanliga 

 ängpiplärkan. I sommardräkt äro de visserligen ej 

 svåra att skilja, men i vinterdräkten har detta sig 

 ofta mycket svårt. Den rödhalsade piplärkan sak- 

 nar den gröngrå anstrykning, som ängpiplärkan 

 nästan alltid, eger. Det är tvifvelaktigt, huruvida 

 den rödhalsade piplärkan bör anses som själfstän- 

 dig art. 



