58 



verkiikens undersida finnes i regel knölar eller 

 längsgående lister. Käkarna äro ej raka, utan 

 böjda nedåt, ett förhållande, som skarpast 

 framträder hos sparfvarna. Ett sådant näbb 

 lämpar sig väl för att skala eller sönderkrossa 

 frön och växtämnen. Finkfåglarna hämta 

 också under höst, vinter och vår sin näring 

 från växtvärlden, och många af dem försmå 

 helt och hållet annan föda. Det lilla haket 

 bakom spetsen af öfverkäken, som utmärker 

 flertalet insektätande fåglar, saknas eller är 

 endast svagt utbildadt, det finnes hos sparf- 

 varna, bofinken och gråsparfvarna, som kan- 

 ske äro de mest insektätande bland finkarna. 

 Bland förut behandlade fåglar finnasju många, 

 som delvis nära sig af frön, men de svälja 

 dem hela såsom t. ex. trastarna, eller hacka 

 de sönder dem såsom mesarna och nötväckan. 



Könen bära i regel olika, ofta mycket 

 skiljaktiga dräkter, de rugga alla om hösten, 

 och vinterdräkten har i regel dunklare fjä- 

 derkanter, som ofta dölja sommardräktens 

 bjärta färger och komma könen att mera likna 

 hvarandra, men som nötas och fällas för att 

 om våren låta bröllopsskruden framstå i all 

 sin glans. De häcka i spridda par, men om 

 vintern slå de sig ofta tillsammans i väldiga 

 flockar. 



Finkfåglarna äro spridda öfver större de^ 

 len af jorden, man känner mer än 550 arter, 

 fördelade på öfver 100 släkten. De bilda en 

 mycket naturlig familj. 



Öfversikt af underfamiljerna. 



I. Gommen försedd med en hård knöl eller 



längsgående köl 1. Emberizini. 



II. Gommen saknar knöl eller köl 2. Fringillini. 



1 Underfam. Sparfvar, Emberizini. 



Sparfvarnas näbb, isynnerhet det undre, visar 

 en skarp krök nedåt, där hornslidan börjar. Öfver- 

 näbbet, som är försedt med en liten inskärning 

 bakom spetsen, är smalare än det undre, och deras 

 kanter sluta ej tätt till hvarandra, utan lämna en 

 öppning mellan sig. Öfvernäbbet är försedt med en 



stor, aflång knöl, som bland de nordiska arterna är 

 störst hos kornsparfven, och på hvar sida om denna 

 finnes en andan gomknöl (jämför beskrifningen på 

 finkarnas näbb). Näsborrarna stora, delvis täckta 

 af fjädrar. Stjärten är svagt klufven. 

 i 



1. Skalle af gtilsparf med vidsiltande nilbbslida. 2. Undernäbb af 



gulsparf, sedt uppifrån, visar nilbbkanlernas anrikning. 



B. Hufvud af kornsparf. 



De olika sparfvarna föra ett ganska skiljaktigt 

 lefnadssätt, somliga äro flyttfåglar, andra åter såsom 

 kornsparfven och gulsparfven hufvudsakligen stann- 

 fåglar. Somliga arter bebo under fortplantningstiden 

 skogsbackar eller skogskanter, andra slätterna eller 

 fjällen och andra åter vassbeväxta sjöstränder eller 

 träsk. Alla häcka de spridda, hvarje par för sig, 

 somliga lefva enstaka eller i familjer äfven om vin- 

 tern, då andra åter under denna tid slå sig tillsam- 

 mans i stora flockar. Alla nordiska arter lägga i 

 regel sina bon på marken, dessa äro mindre konst- 

 närligt byggda än finkarnas. Äggen äro vanligen 

 tecknade med streck eller hårfina strimmor. Sanno- 

 likt rufvar aldrig hanen. Sparfvarna uppföda sina 

 ungar till största delen med insekter och förtära 

 själfva under sommaren äfven sådana. När sparf- 

 varna äta insektslarver, rata de ofta huden, djuret 

 tuggas och valkas med näbbet, så att de inre de- 

 larna pressas ut och sväljas, hvarefter huden bort- 

 kastas. Äro larverna små, sväljas de helt och hål- 

 let, men krossas alltid med näbbet. Om vintern 

 lefva sparfvarna af frön. 



Af sparfvarna känner man öfver 200 arter, för- 

 delade på närmare 50 släkten. De företrädas i nor- 

 den af två släkten, förr förenade till ett, med 9 

 arter. 



Öfversikt af släktena. 



I. Baktåns klo medelmåttig och krökt ... 1. Emberiza. 

 II. Baktåns klo lång och föga krökt (se fig. 



sid. 63) 2. Plectrophanes. 



BusksparMäktet, Emberiza, L. 



Hithörande fåglar kunna i motsats mot fält- 

 sparfvama ej i egentlig mening anses för slättfåglar, 

 de vistas visserligen också på öppna platser, men 



