CO 



Som sångare är han ej lycklig, visserligen sjun- 

 ger han flitigt både vinter och vår, men sången är 

 allt utom vacker och kan närmast liknas vid den 

 gnissling, som uppkommer, när en dörr vändes på 

 rostiga gångjärn. 



Boet bygges på marken, det är tämligen konst- 

 löst sammansatt af torra grässtrån och vanligen inuti 

 fodradt med hår eller tagel. Äggen, oftast 5, stun- 

 dom 6, äro ljusgrå med mörkare grå samt bruna 

 eller svartbruna fläckar och streck. Längd 23 — 20 

 mm., tjocklek 16,5—19 mm. De par, vi iakttagit, 

 hafva endast kläckt en kull årligen. ' Hanen delta- 

 ger ej i rufningen, och vanligen är det hufvudsak- 

 ligen honan, som drager försorg om ungarna, och 

 hennes dräkt blir häraf i hög grad utsliten, medan 

 den lättjefulle maken, som endast består familjen 

 med sin gnisslande sång, bibehåller ett prydligare 

 yttre. I ett fall då honan omkommit, åtog sig dock 

 hanen ungarna och födde upp dem. 



Gulsparfven, Émberiza citrinella, L. (Tafla 19, 

 fig. 5, cT i vinterdräkt.) 



Namn: Gulspink; Gulspeck (Värml.); Gröning 

 (Nerike, Sörml., Uppland); GullärJca (Skåne); Gul- 

 vamb (Gotl); Snösparf, Snöspinh (Smal.); Täck- 

 Ung (Östergötl.) ; SissélsMt (Helsingl.); Sissilishit 

 (Norrbotten). Norska : Gulspurv, Gulspurr. Dan- 

 ska: Gulverling, Gulspurv. Finska: Keltasirhlm, 

 Sissi. 



Ryggen brun med breda, svarta fläckar i fjä- 

 drarnas midt. Bakr3 7 gg, öfvergump och öfre stjärt- 

 täckare röda med gul anstrykning. Vingfjädrarna 

 svartbruna med gula, täckfjädrarna med bruna fjäder- 

 kanter. Stjärten svartbrun med brungula fjäderkan- 

 ter. De två mellersta pennorna gråbruna. De två 

 yttersta pennorna på hvar sida med hvita fläckar. 

 Hufvud och framhals citrongula, hjässan och 

 örontäckarna med grågrön anstrykning och smala, 

 svarta streck. På strupens sidor ett smalt, brunt 

 band. Under gul, bröst och sidor med rödbruna 

 fläckar. Honan ofvan gråbrun med svarta fläckar 

 och rödbrun öfvergump. Hjässan och hufvudets si- 

 dor mörkgrå med täta, svarta streck och genom- 

 skimrande gul botten. Under blekgul, bröst och 

 sidor grågula, de senare med täta, mörka fläckar. 



Om vintern äro både hanen och honan mindre 

 gula, och hanen har grön anstrykning på ryggens 

 fjäderkanter. Iris mörkbrun. Näbb ofvan svartbrunt, 

 under gråblått, fötter gulbruna. Längd 171—185 

 mm. Vingen 82 — 97 mm. Hanen oftast något 

 större än honan. 



Ungen liknar honan, men har fläckarna isyn- 

 nerhet under tydligare framträdande. 



Gulsparfven förekommer allmänt i de flesta af 

 Europas länder samt vestra Sibirien. I Sverige är 

 han den vanligaste af sitt släkte och förekommer i 

 södra och mellersta delarna af landet nästan öfver- 

 allt. Mot norden aftager han i antal, men går upp 

 längs Torneå älf till 67° 30' och är äfven anträffad 

 än högre upp såsom vid Karesuando (Sundevall), 

 mot vester finnes han i Kviekjock. I Norge lefver 

 han om än sparsammare nästan i alla Finmarkens 

 odlade bygder såsom Sydvaranger, Tanadalen, Por- 

 sanger och Alten (Oollett). Upp på själfva fjällen 

 går han aldrig. I Finland är han allmän upp till 

 lappmarken och ej sällsynt vid Muonio och Kanda- 

 lax. I Danmark är han den allmännaste af sparf- 

 varna och finnes öfver hela landet. 



I de nordligaste delarna af sitt utbredningsom- 

 råde är gulsparfven flyttfågel. Alten lämnar han 

 sålunda om hösten och återkommer i april (Collett 

 1895). Samma förhällande råder i Sverige norr om 

 Luleå (Sundevall). I Skåne skall hans antal till- 

 taga om vintern, och enstaka gulsparfvar förolyckas 

 om hösten mot fyrlyktorna, men det stora flertalet 

 flyttar ej. Och många bevis finnas för, att denna 

 fågel stundom år ut och år in stannar på samma ställe. 

 Så iakttogs en gulsparf, lätt igenkännlig på sitt ska- 

 dade ben, hvar vinter under åtta år vid samma 

 gård, sitt bo hade han i en närbelägen skogsbacke. 

 På en annan gård uppehöll sig en gulsparfshane 

 med endast en fot under många år, hvar vinter de- 

 lade han tamhönsens föda. 



Under fortplantningstiden bebor gulsparfven 

 skogsbackar eller buskmarker, men när mot hösten 

 insekterna börja tryta, drager han ut på fälten och 

 samlar sig där i stora flockar. Om vintern tyr han 

 sig, som ofvan är antydt, gärna till människobonin- 

 gar, men om aftnarna drager flocken åter till när- 

 maste skog och tillbringar natten i täta buskar eller 

 träd, som gifva skydd. 



Hanen är en flitig sångare, som om våren låter 

 höra sin enkla, men tilltalande visa från en trädtopp 

 eller telefonstolpe. Han sjunger ungefär »sitt itt itt 

 itt itt tyh». 



Boet lägges oftast på marken, vanligen skyd- 

 dadt af en enbuske, en rishög eller dylikt, men vi 

 hafva flera gånger funnit det i en tät en- eller gran- 

 buske omkring en meter eller något mera från mar- 

 ken. Äfven i Norge bygger gulsparfven endast säl- 

 lan sitt bo i buskar (Collett), men i Danmark sker 

 det oftare och är i Frankrike regel. Det består af 

 torra grässtrån och är inuti fodradt med tagel eller 

 fina rotfibrer. Äggen, oftast 5, variera mycket till 

 färgen, vanligen äro de ljust gråhvita med svartak- 

 tiga streck och ådror, som stå i en krans kring den 



