61 



tjockare ändan. Stundom är grundfärgen mörk, röd- 

 aktigt grå. Längd 18 — 24 mm., tjocklek 14,5 — 17 

 mm. Hanen rufvar ej, men biträder honan flitigt 

 med att mata ungarna, hvilka hufvudsakligast födas 

 med insekter, vi hafva dock funnit frö i magen på 

 äfven helt späda ungar. De par, vi varit i tillfälle 

 följa under sommaren, hafva aldrig haft mer än en 

 kull ungar, som dock stundom kläckts mycket sent. 



Ortolansparfven, Emberiza hortulana, L. (Tafla 20, 

 fig. 1, ef)- 



Syn. Grlycyspina hortulana. 



Namn: Ortolan. Norska: Hortulan. Danska: 

 Hortulanverling, Hortulan, Ortolan. Finska: Met- 

 säsirkku, Peltosirkku. 



Ofvan brun med långsgående svarta fläckar på 

 fjädrarnas midt. Vingpennorna brunsvarta med rost- 

 bruna kauter, som på de innersta armpennorna och 

 täckfjädrarna äro mycket breda. Stjärten brun, dess två 

 yttersta pennor delvis hvita, de båda mellersta stjärt- 

 pennorna kantade med rostgult. Hufvud och hals 

 ofvan grå med gul anstrykning, halsens sidor och 

 bröstet af liknande färg, men något ljusare. Stru- 

 pen och ett streck från undernäbbets rot nedåt hal- 

 sens sidor ljust gula. Undre kroppsdelarna rödgrå. 

 Honan med dunklare färger, hufvud, hals och bröst 

 brunaktiga samt med smala, mörka, mer eller min- 

 dre tydliga spolfläckar på hufvud och bröst. Iris 

 brun. Näbb och ben gulbruna. Längd 156 — 175 

 mm. Vingen 83 — 93 mm. 



Ungen har svartbruna fläckar på hufvud, hals, 

 bröst och sidor samt är under grågul med svag rost- 

 färgad anstrykning. 



Ortolanen förekommer öfver hela Europa och 

 öfvervintrar i Afrika. I Asien ersattes han af när- 

 stående arter. I Sverige finnes han om än sparsamt 

 nästan öfverallt, där passande lokaler förekomma. 

 Från Skåne går han mot norden långt upp i Lapp- 

 land. Kring Åmål på Dal och svältorna i Vester- 

 götland var han 1808 allmännare än gulsparfven, 

 (Kolthoff). I Norge söder om Trondhjemsfjorden är 

 han tämligen vanlig i de sydöstra delarna, i Salt- 

 dalen innanför Bodö är han funnen och häckar san- 

 nolikt. I Finmarken förekommer han sparsamt, och 

 hans bo är funnet i Sydvaranger. På fjällen går 

 han stundom öfver trädgränsen (Hjerkin på Dovre), 

 (Collett). I norra Finland är han allmän åtminstone 

 mellan Aavasaksa samt Uleåborg och Paldamo (Mela). 

 Längre mot norr såsom vid Muonio är han sällsyn- 

 tare, i mellersta och södra Finland är han endast 

 sällan iakttagen häckande såsom vid Kuopio, Helsing- 

 fors och Piikis. Han tyckes trifvas bäst i stenbundna, 

 med enbuskar beväxta backar eller i skogskanterna, 



där träden stå glest, och buskväxter talrikt före- 

 komma. 



Ortolansparfven är en äkta flyttfågel, som aldrig 

 öfvervintrar i norden. I början af maj ankommer 

 han till Vestergötland och Bohuslän samt flyttar 

 bort i början af september. 



Ortolansparfven ansågs under de romerska käj- 

 sarnas tid som en stor läckerhet, och ännu är han 

 under sin vinterflyttning i Medelhafsländerna utsatt 

 för massförföljelser. Till sitt beteende liknar han 

 gulsparfven, dock sätter han sig sällan såsom denne 

 i trädtoppar, telefonstolpar eller andra högt belägna 

 föremål. Vanligen låter hanen höra sin sång från 

 en sten, en buske eller dylikt. Hans sång liknar 

 mycket gulsparfvens, men sluttonen är olika. Sån- 

 gen kan återges med »sitt, itt, itt, itt, itt tjörr». 



Sitt bo lägger han på marken, vanligen doldt 

 under eller bredvid en buske, det består af torra 

 grässtrån och är inuti alltid fodradt med tagel eller 

 hästhår. Bon från Lappland hafva varit fodrade 

 med renhår. Äggen, vanligen 5 till antalet, äro grön- 

 aktigt eller rödaktigt hvita med brunsvarta fläckar 

 och streck. Längd 18 — 22 mm., tjocklek 14 — 17 

 mm. 



Emberiza aureola, Pall. (Tafla 20, fig. 2, ef). 



Namn: Brunhufvad gulsparf Nilsson, By sk 

 Videspar f Smitt. Finska: Kidtasirkku. 



Ofvan mörkt rödbrun, stundom med mörka 

 fläckar på ryggen. Vingpennorna mörkt gråbruna, 

 isynnerhet de inre armpennorna med breda, rost- 

 bruna kanter. De stora vingtäckarna svartbruna 

 med breda, rostbruna kanter och hvitaktiga spetsar, 

 som bilda ett smalt band midt öfver vingen. De 

 mellersta vingtäckarna hvita, bildande ett bredt band. 

 Stjärten mörkt gråbrun med ljusare fjäderkanter, den 

 yttersta pennan delvis hvit. och den andra hvit i 

 spetsen. Hufvudets sidor och öfre delen af strupen 

 svarta, öfver halsens nedre del ett smalt band af 

 ryggens färg. Under bjärt gul, buk och undergump 

 hvitaktiga, sidorna med mörkt rödbruna streck. 

 Honan är ofvan gråbrun med svarta fläckar på ryg- 

 gen., Ett band längs hufvudets midt, ett annat öf- 

 ver ögat och en fläck på hufvudets sidor grågula. 

 Örontäckarna mörkare. Vingar och stjärt gråbruna. 

 Under ljust citrongul, på sidor och bröst med grå- 

 bruna fläckar. Iris brun. Näbb ofvan hornfärgadt, 

 under ljusare, fötter ljusbruna. Längd 127 — 152 

 mm. Vingen 72 — 78 mm. 



Den brunhufvade gulsparfven, såsom Nilsson 

 kallat Emberiza aureola, bebor nordöstra Europa, 

 Sibirien och norra Kina samt öfvervintrar i Birma 

 och på Malaka, Inom Skandinavien och Danmark 



