62 



är han ej anträffad, men han finnes i guvernemen- 

 tet Olonctz, öster om Ladoga: funnen vid Svir samt 

 talrikt vid Telkkäjärvi ( 17 / 6 1375) och vid Onegas 

 norra strand. Han hör till de fåglar, som från Asien 

 framtränga mot vester. I förra århundradet var han 

 känd endast från Asien och säges af Pallas vara 

 allmännare i de östra än i de vestra delarna af Si- 

 birien. Att han snart nog blir funnen inom Fin- 

 lands gränser, är sannolikt, och möjligen går Nils- 

 sons förutsägelse, att han skall utsträcka sitt om- 

 råde till lappmarken, i fullbordan. 



Säfsparfven, Emberiza schoeniclus, L. (Tafla 20, 

 fig. 6, ef. ng. 7, 9, fig. 8, ungfågel). 



Syn. Gynchramus schoeniclus. 



Namn: Norska: Sivspurv, Hör sparv. Danska: 

 Rörverling, JRörspurv. Finska: Pajusirhhu, Pajn- 

 siuJcku, Kaislasirltlzu. 



Gammal hane om våren: ofvan svart med breda, 

 rostbruna fjäderkanter, ryggen längst fram och öf- 

 vergumpen grå med svarta fläckar. Vingens fjädrar 

 med mycket breda, bruna fjäderkanter, hand- och 

 armpennorna hvitaktiga i infanet. Stjärten svart, 

 de mellersta pennorna med bruna kanter, de två 

 yttersta pennorna på hvar sida delvis hvita. Huf- 

 vudet och strupen svarta. Ett band på hvar sida 

 om strupen, . en ring kring halsen och de undre 

 kroppsdelarna hvita, sidorna med längsgående brun- 

 aktiga fläckar. Honan har hufvudet ofvan och öron- 

 täckarna småfläckiga af svart och brunt, nacken 

 utan hvit ring, en hvitaktig strimma öfver ögat samt 

 en annan från näbbroten gående under örontäckarna 

 och bakom dem förenande sig med de förra. På 

 hvar sida om den gråhvita strupen en bred rad 

 svarta fläckar, bröstet och sidorna fläckade. I öf- 

 rigt lik hanen, men med dunklare färger. 



Om vintern är det svarta och hvita på hanens 

 hufvud uppblandadt på hjässan med rödbrunt, på 

 halsen med grått. Iris brun. Näbb svart, fötter bruna. 

 Längd 143 — 163 mm. Vingen 71—82 mm. Ha- 

 nen är något större än honan. 



Ungarna likna honan, men ha undersidan dunk- 

 lare och mer fläckig. 



Säfsparfven bebor hela Europa och norra Asien 

 ända till Kamtschatka. Om vintern finnes han äfven 

 i nordvesträ Indien. I Sverige förekommer han vis- 

 serligen i så godt som alla landskap utom Gotland, 

 där han endast en gång iakttagits (april 1866, Kol- 

 modin), men utan gensägelse allmännast är han i 

 fjälltrakternas björk- och videområden. I de södra 

 landskapen bebor han mer enstaka och spridda lo- 

 kaler, om han än här och hvar såsom vid Horn- 



borgasjön i Vcstergötland och Ekolns vikar i Uppland 

 kan sägas vara allmän. I Norge, där han i regel är 

 en alpinsk art, finnes han från Hvalöarna med flera 

 ställen ända upp till Nordkap och Sydvaranger. Nå- 

 gon gång häckar han äfven där på låglandet såsom 

 på de ofvannämnda, Hvalöarna och ännu några öar 

 längs kusten. I södra och mellersta Europa är säf- 

 sparfven liksom äfven i Danmark i motsats mot för- 

 hållandena i en stor del af Skandinavien en låg- 

 landsfågel. I Finland finnes han öfver hela landet, 

 men är sällsyntare i de sydvestra delarna (Mela). 

 I Danmark är han på passande lokaler allmän öf- 

 verallt. 



På fjällsluttningarna träffas - han i videsnåren 

 vid älfvar och bäckar. I dalarna, träffar man ho- 

 nom vid sjöar och träsk. 



Han är en äkta flyttfågel, som aldrig öfver- 

 vintrar, men kommer tidigt om våren och flyttar 

 sent bort. Till Hornborgasjön i Vestergötland an- 

 länder han vanligen redan i början af april. Höst- 

 sträcket inträffar i slutet af september och varar 

 vanligen till i midten af oktober, efter hvilken tid 

 man endast får se en och annan ung fågel ännu nå- 

 gon vecka. Från toppen af ett vasstrå eller en pil- 

 buske, låter säfsparfven höra sin enkla sång, hvilken 

 i likhet med de öfriga sparfvarnas består af en enda 

 drill. Holmgren återger den rätt lyckligt med »tiut, 

 tiut, tiut, titititiut». Locktonen är en långdragen, 

 lätt igenkännlig hvissling. 



Sitt bo lägger säfsparfven på eller nära marken, 

 helst i täta snår bland viderötter och gräs, det be- 

 står af torra strån och är ofta fodradt med hår eller 

 tagel. Äggen, 4—6 till antalet, ärö ljust eller 

 mörkt brungrå med svartaktiga fläckar och streck. 

 Längd 18—22 mm., tjocklek 14 — 16 mm. 



Säfsparfven föder sina ungar mest med insek- 

 ter, hvaraf de gamla fåglarna under sommaren äfven 

 hufvudsakligast tyckas lefva. Vår och höst äta de 

 frön. Hanen rufvar ej, men matar flitigt ungarna. 



Videsparfven, Emberiza rusiica, Pall. (Tafla 20, 

 tig- 4, ef. fig. 5, ungfågel). 

 Syn. Emberiza borealis, Zetterstedt. 



Namn: Norska: Vidjespurv. Danska: Bonde- 

 verling Kjaerb. Finska: Pohjansirhku. 



Hufvud svart med ett bredt, hvitt band från 

 näbbroten öfver ögat till nacken och inströdda hvita 

 fjädrar på hjässan, bildande, ett otydligt längsband 

 och en fläck i nacken. Skuldror, bakrygg och öfre 

 stjärttäckare rödbruna med smala, grå fjäderkanter. 

 Hyggens midt med svarta fläckar. Vingens fjädrar 

 svartaktiga med ljusa kanter. Vingtäckarnas hvita 



