64 



bröstet. Hjässan ofta med inströdda fläckar af samma 

 färg. Nacken och bakhalsen bjärt rödbruna. Vin- 

 garna brunsvarta med ljusare, på handpennornas yt- 

 terfan nästan hvita, på armpennorna och vingtäckarna 

 bruna fjäderkanter. Stjärten af vingarnas färg, den 

 yttersta pennan delvis hvit, den andra nära spetsen 

 med en fläck af samma färg. Under hvitaktig. 

 Honan har hufvudet ofvan brunsvart med några få 

 små, brunaktiga fläckar, det rödbruna på bakhalsen 

 är mindre rent och blandadt med fläckar, under 

 hvit, men hufvudets och halsens sidor och ett band 

 öfver bröstet med svarta fläckar samt sidorna med 

 långa, brunsvarta fläckar. 



Om hösten och vintern hafva hanens svarta 

 delar rödbruna eller grå fjäderkanter, som på brö- 

 stet nästan dölja allt svart, ryggen och vingarna ha 

 breda, rödbruna fjäderkanter. Iris brun. Näbb gult 

 med svart spets, fötter svarta. Längd 1 54 — 1 7 1 

 mm. Vingen 86 — 100 mm. Hanarna vanligen nå- 

 got större än honorna. 



Ungen är ofvan på rj'gg, bakhals och hufvud 

 svart med breda, rostgula fjäderkanter, det rödbruna 

 i nacken saknas. Strupen hvitaktig, dess sidor och brö- 

 stet matt grågula med svarta fläckar. Buk och under- 

 gump gråhvita. Armpennorna och vingtäckfjädrarnas 

 utfan rostbruna, de senare med hvitaktiga spetsar. 

 Lappsparfven bebor om sommaren den höga 

 norden på bägge halfkloten, han är, hvad man kal- 

 lar, en circumpolär art. I Sverige finnes han i Lapp- 

 lands fjälltrakter, söder om Oviksfjällen i Jämtland är 

 han ej iakttagen häckande (Sundström 1888). I Norge 

 finnes han enligt Collett dels vid Fokstuen på Dovre 

 och vid Gjendin i Jotunheimen dels i Finmarken samt 

 på Vesteraalens öar strax norr om Lofoden. I Finland 

 häckar han i lappmarken liksom äfven på Kola- 

 halfön. I Danmark är han endast iakttagen ett par 

 gånger. Under flyttningarna vår och höst är lapp- 

 sparfven ytterligt sällsynt i södra Sverige (skjuten 

 vid Sköfde i april 1860, i Nerike % 1857), i sö- 

 dra Norge är han iakttagen något oftare, dock all- 

 tid fåtalig. Genom nordliga och mellersta Finland 

 flyttar han däremot i stora flockar hvar höst och 

 återkommer om våren, ehuru då mer spridd (M. v. 

 Wright). Redan Nilsson framhöll med stöd häraf, 

 att lappsparfvarna nog flytta från och till sitt nord- 

 liga hemvist öster om Bottenhafvet. Collett har 

 sedan slutit sig till denna åsikt, och han anser, att 

 de få lappsparfvar, som anträffats i södra Norge, 

 tillhöra kolonien på Dovre. Hvar våra lappsparfvar 

 egentligen tillbringa vintern, är ännu ej utredt. I 

 mellersta Europa äro de sällsynta. Möjligen sker 

 det på de kirgisiska stäpperna, där de skola vara 

 mycket allmänna. 



Lappsparfven bebor ej högfjällsplatåerna såsom 

 snösparfven, utan videregionen, han trifs bäst på 

 sänka med buskar beväxta ängar. Mest ser man 

 honom på marken, stundom sakta gående som en 

 lärka, stundom skyndsamt hoppande fram på sparf- 

 vars vanliga sätt. Vanligen låter hanen höra 

 sin vackra sång under fladdrande flykt, liksom 

 piplärkorna och lärkorna bruka, men stundom hör 

 man honom sjunga från toppen af någon buske. 

 Boet lägges på marken vanligen i en fördjupning 

 vid kanten af en tufva, det är byggdt af torra gräs- 

 strån och inuti fodradt med fjädrar. Äggen, oftast 

 6 mera sällan 4,' 5 eller 7, äro ljust gråbruna med 

 bruna fläckar och streck eller ytterst fint prickade, 

 nästan enfärgadt bruna. 



Snösparfven, Plectrophanes nivalis, (L.) (Tafla 19, 



fig. 2, ef i sommardräkt, fig. 3, Q, fig. 4, hane 



i sen vinterdräkt). 



Syn. Emberiza nivalis. 



Namn : Snölärka, SjölärJca (Skåne) ; Illvärs- 

 fågél (Dalarna); Hårdvärsfågél (Uppl.). Norska: Sne- 

 spurv, Snefugl, Snetiting, Snelcoh. Danska: Sne- 

 verling, Snefugl, Snespurv, Snékoh ; Snefug (Laesö); 

 Snefinhe, Vinterfugl. Faeröarna: Snjöfuglur, Snjö- 

 titlingur. Island: Sniötitlingr , Sölskrilcja. Finska: 

 Pulmunen, Lumisirltlm ; Tierikko (Karelen). Lapska: 

 Allap, Allah. 



Hanen i sommardräkt: ryggen, skuldrorna, lill- 

 vingen, handpennornas yttre hälft, de innersta arm- 

 pennorna samt stjärtens mellersta pennor rent svarta. 

 Vingens mellersta och stora täckfjädrar, handpen- 

 nornas inre del och flertalet armpennor hvita, bil- 

 dande ett snedt band öfver den hoplagda vingen. 

 Hufvud, hals, öfvergump och alla undre kroppsde- 

 lar liksom stjärtens tre yttersta pennor hvita, den 

 fjärde delvis hvit i utfanet, den yttersta med en liten 

 svart fläck i ytterfanet. Om vintern få fjädrarna 

 på hufvud, rygg, skuldror och öfvergump breda, 

 rostbruna kanter, hufvudet och öfvergumpen bli 

 däraf rostbruna, ryggen fläckig, mot våren bli ryg- 

 gens fjäderkanter och hufvudet hvita. De inre arm- 

 pennorna med breda, bruna kanter. Honan i som- 

 mardräkt: hufvud och rygg kantade med hvitgrå 

 fjäderkanter, bakryggen med bruna. Det sneda ban- 

 det öfver vingen ganska litet. Under orent hvit. 

 I vinterdräkten liknar honan hanen, men har min- 

 dre rena färger, och undersidan är mer rostbrun. 

 Hon kan lätt igenkännas därpå, att de små ving- 

 täckarna, som hos hanen äro rent hvita, äro svarta 

 med hvita bräm. Iris brun. Näbb om sommaren 

 svart, om vintern gult. Fötter svarta. Längd 173 

 -190 mm. Vingen 99—120 mm. 



