65 



Ungen: ofvan mörkt brungrå, armpennorna och 

 de små vingtäckarna delvis hvita. Under gulgrå. 



Snösparfven tillhör jordklotets nordligaste trakter 

 och finnes såväl i gamla som nya världen. Om som- 

 maren hör han jämte stenskvättan till de fåglar, som 

 iakttagits längst i norr, men om vintern flyttar han 

 mot söder och träffas då i mellersta Europa och 

 Amerikas Förenta Stater. I Sverige, Norge och Fin- 

 land finnes han . som häckfågel endast i fjälltrak- 

 terna och vid Finmarkens kuster, där han vid fisk- 

 lägena på sätt och vis kan sägas ersätta gråsparfven . 

 På Faeröarna häckar han sparsamt, men på Island 

 torde han vara den vanligaste af alla fåglar. Dresser 

 förmodar, att han äfven skall häcka på Grampian- 

 bergen i Skottland (?) 



Han är en äkta fjällfågel, som i spridda par 

 finnes på själfva de öde fjällplatåerna högre upp än 

 någon annan sångfågel. Och man måste förvånas öfver 

 att i nejder, som förefalla så sterila som snösparfvens 

 sommarhemvist, finna ungarna fullproppade med in- 

 sekter och frön och föräldrarna vid godt hull. I sin 

 vackra, svarta och hvita sommardräkt och med sin 

 sång lifvar han de ödsliga fjällen och gläder van- 

 draren. 



Under en sten eller i en klippremna bygger 

 han helst sitt bo, och på en sten ser man hanen 

 sitta nästan dagen igenom, ofta sjungande. Collett 

 (1877) säger, att hanen stiger sjungande upp i luften. 



Snösparfven är, strängt taget, en flyttfågel. Vis- 

 serligen säges en del kvarstanna vintern öfver på 

 sina häckplatser i södra Norges fjäll, men om dessa 

 undantag frånräknas, uppsöker han om vintern för 

 honom blidare nejder, dessa må nu ligga längs 

 Norges vestkust, på södra Sveriges slätter, i Dan- 

 mark, i England eller det europeiska fastlandet, där 

 han förekommer hvar vinter, oftast i otaliga skaror, 

 och ströfvar vida omkring. Hans talrikhet anses af 

 allmogen bebåda hård vinter (se namnen ofvan), en 

 tro, som enligt vår erfarenhet på intet vis håller 

 streck. På Upsalaslätten visa de sig i början af 

 oktober, mot norden återvända de i april. 



Boet bygges, som ofvan nämndes, helst under 

 en sten. Det är stort, rikt fodradt med hår och 

 fjäder. Äggen läggas i midten af juni, de äro 5 — 6, 

 gråhvita med bruna och grå fläckar, 20—24,6 mm. 

 långa och 15,5 — 17 mm. tjocka. 



2 önderfam. Finkar, Fringillini. 



1 motsats mot sparfvarna ha finkarna ett öfver- 

 näbb, -oii. är lika bredt eller bredare än det undre, 



Öfvernäbbet sedt underifrån, 

 1 af tallbit, 2 af domherre. 



öfver- och undernäbbet sluta tätt tillsammans och 

 lämna ej någon öppning mellan sig. Gomhvalfvet 

 bredt. Gomknöl saknas, men ersattes af 3 — 5 längs- 

 gående, upphöjda åsar (se nedanstående teckning). 

 Hvad näbbets form beträffar, afvika korsnäbbarna 

 från de andra finkarna (jämför beskrifningen af 

 korsnäbbsläktet). Vinkeln vid 

 näbbets bas betydligt mindre i 



framträdande än hos sparf- 

 varna (jämför fig. 1 sid. 60). 

 Näsborrarna små och runda 

 samt dolda af öfverskj litande 

 små fjädrar. Alla europeiska 

 finkar liksom ock alla i vår 

 världsdel boende sparfvar ha 

 endast nio handpennor. 



Flertalet finkar bebo skogarna, en del arter 

 föredraga buskmarker, andra bergstrakter. De flesta 

 nordiska arter äro flyttfåglar, andra strykfåglar, blott 

 några få verkliga stannfåglar. De lefva mest af frön, 

 men äta äfven insekter, hvarmed de oftast uppföda 

 sina ungar. Många arter äro utmärkta sångare. 

 De bygga ofta vackra och konstnärligt sammansatta 

 bon och lägga vanligen 5 — 6 fläckiga ägg. Flera 

 arter lägga två kullar om året. 



De flesta finkar tillhöra gamla världen. Man 

 känner öfver 350 arter, fördelade på något mer än 

 50 släkten. Alla hithörande släkten, utom kors- 

 näbbar, tallbitar och domherrar, förenades förr till 

 ett: Fringilla. Man har på senare tid sökt af- 

 skilja stenknäckar, grönfinkar och en del utländska 

 släkten, alla med mycket starkt näbb och näsben, 

 som gå långt bakåt, till en ny underfamilj, Cocco- 

 thraustini. 



Många finkarter alstra hybrider med hvarandra, 

 särskildt är detta fallet i fångenskap. 



ÖlVersikt af släktena. 



I. Käkarnas spetsar korsahvarandra(setafla 14) Loxia. 

 II. Käkarnas spetsar korsa ej hvarandra. 



A. Öfvernäbbets spets nedböjd (se fig. 2— 5, 

 tafla 15). 



1. Näbbets höjd ungefär lika med dess 



bredd Pyrrhula- 



'2. Näbbets höjd större än dess bredd... Pinicola. 



B. Öfvernäbbets spets rak. 



1. Näbbet mot spetsen mer eller mindre 

 koniskt, icke tunt eller hoptryckt. 

 * Näbbet Itullrigt med böjd rygg. 

 a. Öfvernäbbets kanter ej inböjda. 

 «. Utan gult, men hos ef med 



rödt i dräkten Carpoäacus. 



(i. Med gult i dräkten Serinus. 



9 



