69 



i Dalarna. De visade sig från slutet af augusti till 

 fram på nyåret 1891. I Norge äro enstaka exemplar 

 iakttagna under 1840-talet. Åren 18S2, 1884, 188G 

 och. 1888 visade sig smärre flockar vid Kristiania, 

 under den stora invandringen 1889 iakttogs han vid 

 Kristiania, på Jaederen, vid Hamar och Trondhjem 

 samt i Namdalen; de visade sig från september till 

 mars (Collett). I Finland är han skjuten några 

 gånger i de södra och mellersta delarna af landet 

 (nov. 1849 och okt. 1853 vid Helsingfors, vid Vi- 

 borg 1856, vid Kuopio hösten 1857). I Danmark 

 äro enstaka individer iakttagna, såsom vid Kjöben- 

 havn under 1840-talet. Den stora invandringen 

 1889 berörde äfven Danmark, där de utom från 

 Kjöbenhavn erhöllos från Naestved, från Falster, 

 Låland och från trakten af Viborg samt dessutom 

 vid Naestved 1893. 



Bland de 1889 fällda exemplaren funnos några 

 få, som ännu buro sin fläckiga ungdräkt. De höllo 

 mest till i lärkträden, hvilkas späda knoppar de 

 med begärlighet åto, eller infunno de sig senare på 

 hösten i rönnarna för att äta rönnbär, och de voro 

 där så orädda, att de kunde fångas med en på 

 spetsen af ett spö fäst snara. En infångad hane 

 sjöng flitigt, sången var behaglig. 



Den ene af oss erhöll 2 / 3 1890 från en 

 skogvaktare en kull korsnäbbägg, som sannolikt till- 

 höra denna art. De voro tagna nära Upsala, och 

 mannen, som ej kände till bändelkorsnäbben, be- 

 rättade, att fågeln hade hvita band på vingen som 

 en bofink. Äggen äro blåaktigt hvita med små, 

 brunröda fläckar vid storändan. Längd 21 mm., 

 tjocklek 15,5 mm., således som små ägg af den 

 mindre korsnäbben. 



Tallbitsläktet, Pinicola, Vieill. 



Näbbet starkt, mycket kullrigt, dess höjd är 

 större än dess bredd, men längden är större än 

 höjden. Öfvernäbbets nedböjda spets är lång och 

 utan inskärning, undernäbbets kanter vid roten, 

 starkt inböjda. Vingarna medelmåttiga, räcka ej 

 fullt till stjärtens midt. Stjärten lång, i spetsen 

 något klufven. Fötterna korta och tämligen starkt 

 b ggda. Fjäderbeklädnaden yfvig och mjuk. Färg 

 och färgförändringar påminnande om korsnäbbarnas. 



Tallbitarna vistas i likhet med domherrarna 

 mest i träden, hvilkas späda knoppar och frön de 

 förtära. Om sommaren lefva de spridda hvarje par 

 för sig, och om vintern draga de omkring i flockar. 

 Tallbitarna finnas i såväl gamla som nya världens 

 nordliga delar. Endast en art är känd. 



Tallbiten, Pinicola enucleator, L. (Tafla 15, 

 fig. 4, ef, fig- 5, Q.) 

 Syn. Pyrrhula enucleator, Corythus enucleator. 



Namn: Nattvalca; Valdel (Smal., Varml.); 

 Vattla (Vesternorrl.) ; Svensk papegoja, SvensJca, 

 Bumjöns, Dumsnut; Dumhugge (Helsingl.); Dum- 

 skalle (Norrbotten). Norska: Konglebit. Danska: 

 Krognaeb, SvensJc Papegöie, NorsJc Papegöie. Fin- 

 ska: Taviolmuma. Lapska: Pacagas-lodcli. 



Hanen of van mörkt röd, fläckig af grått och 

 gråsvart. Vingens fjädrar svartaktiga med ljusröda 

 eller hvita kanter, som på täckfjädrarna äro breda 

 och bilda två band öfver vingen. Hals och bröst 

 af ryggens färg, men något ljusare, mage och undre 

 stjärttäckarc grå. Stundom ersattes det röda af 

 bjärt gulrödt eller gult, och är hanen då nästan 

 omöjlig att utan anatomisk undersökning skilja från 

 honan. Denna är grå. Hufvud, hals och bröst med 

 öfvervägande gul eller gröngul färg. Om vintern är det 

 röda och gula något mattare. Iris mörkbrun. Näbb 

 hornfärgadt, ljusare vid basen. Fötter svarta. Längd 

 220—245 mm. Vingen 103—112 mm. 



Ungfåglarna likna (enl. Meves) honan, men äro 

 mer orent grågröna. Hufvud och rygg med grön- 

 gul anstrykning. De stora vingtäckama och de tre 

 inre armpennorha med en smal, hvit kant. 



Tallbiten förekommer i såväl gamla som nya 

 världens nordliga delar. I Sverige fortplantar han 

 sig i Lapplands barrskogar; mot norr är han fun- 

 nen till Karesuando (Lilljeborg) och skall häcka så 

 långt i söder som vid Östersund (Sundström). I 

 Norge häckar han i de nordliga delarnas barrskogar. 

 I Porsanger och Tanadalen har han ock häckat och 

 är funnen vid Sydvaranger (Collett). Sydgränsen 

 för hans häckområde synes ej vara med visshet på- 

 visad. I Finland häckar han i lappmarken upp till 

 Enare, äfvensom i norra Österbotten till Aavasaksa, 

 Pudasjärvi och Kaj ana. Han är ock funnen i ryska 

 lappmarken. Om vintern besöker han sydligare 

 trakter. Han kommer ofta några år i rad i stort 

 antal för att sedan under en längre eller kortare tid 

 bli sällsynt eller saknas. I Norge besöker han en- 

 dast sällan vestlandet. Mot söder kunna ströftågen 

 utsträckas till Skåne, Danmark och Tyskland. 



Tallbiten är kanske den minst skygga bland 

 småfåglarna, han anses därföre ofta som dum och 

 får öknamnet »Dumsnut». Enligt vår mening är 

 tallbiten ingalunda någon dum fågel. Men han till- 

 bringar större delen af .sitt lif i ödemarken, där han 

 ej lärt känna människan, och förstår därför ej att 

 frukta henne, då han sedan kommer i hennes närhet. 



Under sina vinterströftåg uppsöker tallbiten ofta 

 rönnar och oxlar, hvilkas bär han gärna äter, men 



