70 



annars häller han mest till i barrskogarna och lef- 

 ver af de späda skotten på grantopparna. Likaledes 

 äter han med förkärlek knopp af lärkträd och flera 

 slags löfträd. Tallbitens sång är vacker, den är 

 visserligen ej omväxlande, men tonerna äro klara 

 och starka; lappen anser honom som en storsångare. 

 Äfven hans lockton, som han mest låter höra, då 

 han flyger högt i luften, är melodisk. Han har 

 samma förmåga som domherren att härma, ljud, som 

 han ofta hör; sålunda hvisslar en tallbit, hvilken den 

 ene af oss eger, rent och klart det svenska tapptot, 

 som han ofta hört från pianot. 



Sitt bo lägger tallbiten i träd eller huskar ej 

 högt från marken. Det är byggdt af fina, torra 

 kvistar och inuti fodradt med torra grässtrån. Boen 

 äro ofta tunna och sköra. Stundom synes äfven 

 hanen deltaga i rufningen (Collett). Äggen, 3 — 4 

 till antalet, äro ljust gröna med grå och svartbruna 

 fläckar. Längd 24 — 26 mm., tjocklek 17 — 18,5 mm. 



Domherreslftktet, Pyrrhula, Briss. 



Näbb kort och starkt kullrigt. Öfverkäkens 

 nedböjda spets kortare än hos tallbitarna. Vingarna 

 medelmåttiga, räcka nästan till stjärtens midt. 

 Stjärten tämligen lång och i spetsen nästan tvär. 

 Fötterna korta, starka. Fjäderbeklädnaden mjuk, 

 tät och yfvig. Hos flertalet arter äro könen olika. 



Domherrarna hålla till i skogar eller stora träd- 

 gårdar och vistas mest i träden, på hvars späda 

 knoppar och frön de till större delen lifnära sig. 

 De hafva en lätt, bågig flykt. I träden och på 

 marken röra de sig hoppande. Domherrarna bebo 

 Europa och nordliga Asien, synnerligen talrika äro 

 de i Himalayas nejder. Omkring tolf arter och 

 underarter äro kända. I norden hafva vi endast 

 en art. 



Man sammanför stundom tallbitar och domher- 

 rar i samma släkte. 



Domherren, Pyrrhula pyrrhula, (L.) (Tafla 15, 

 fig. 2, rf, fig- 3, Q.) 

 Syn. Pyrrhyla rubicilla, Pall., P. europaea, 

 VieilL, P. vulgaris, Temni., P. linnei, 

 Malm, P. major, C. L. Brehm. 

 Namn: Domsmolt (SmåL); Klump, Röbröst 

 (SörmL); SJcetherre (Nerike); Dumsmit (Dalarna). 

 Norska och danska: Dompap. Finska: Punatulltku, 

 Leivo ; Tuomherra (Savolaks). 



Hanen ofvan askgrå, hufvudet ofvan och rundt 

 näbbroten svart med blå glans. De små vingtäck- 

 fjädrarna grå, de större svartblå med breda, grå 

 spetsar, som bilda ett tvärband öfver den hoplagda 



vingen. Vingpennorna svarta, armpennorna med 

 blå glans. Innersta armpennan i utfanet röd. Stjär- 

 ten blåsvart, öfver- och undergump hvita, undre 

 kroppsdelarna för öfrigt vackert röda. Honan har 

 ryggen grå med brun anstrykning, undre kroppsde- 

 larna brunaktigt grå, för öfrigt lik hanen. Iris 

 svartbrun. Näbb och lien svarta. Storleken mycket 

 växlande. Längd 165 — 192 mm. Vingen 86 — 

 107 mm. 



Ungen i sin första dräkt ofvan, äfven på huf- 

 vudet, mörkt gråbrun med hvit öfvergump, under 

 brungrå med röd anstrykning och hvit undergump. 

 Vingar och stjärt blåsvarta med ett hvitt band öf- 

 ver de förra. 



Domherren bebor norra Europa och Sibirien. 

 I mellersta och södra Europa ersattes han af en 

 mycket snarlik, men något mindre och ej så bjärt 

 färgad varietet eller art, P. europaea. I Sverige 

 häckar han, ehuru sparsammare i Skåne, och är spridd 

 öfver hela landet åtminstone upp till Gellivare samt 

 på Gotland. I Norge, där han finnes öfver större 

 delen af landet, går han mot norden så långt, som 

 furuskog växer. Han är funnen i Alten och vid 

 Varangerfjorden, på förra stället skall han gå upp 

 i björkregionen. Vid Tromsö är han iakttagen så- 

 väl sommar som vinter. Han är allmän »från södra 

 till norra Finland» ; han är känd af Muonios invå- 

 nare och finnes i Kandalax (Mela). Danmark be- 

 söker han talrikt om vintern, men synes ej häc- 

 kande där. 



Under fortplantningstiden håller han helst till 

 i täta skogssnår, men vi hafva äfven funnit hans 

 bo i löfskog med några få inblandade granbuskar. 

 Under sommaren lefver han tyst och tillbakadraget 

 samt observeras så föga af den ovane iakttagaren, 

 att befolkningen i allmänhet tror, att han då. flyttat 

 bort. När han på senhösten och vintern i små 

 sällskap åter besöker trädgårdar och lundar, är han 

 allmänt uppmärksammad och omtyckt för sin vackra 

 dräkt, sin förtrolighet och sin lustiga sång, hvarföre 

 han ock ofta hålles i fångenskap. Domherren är 

 utan tvifvel oriktigt ansedd för att vara dum, han 

 är endast oerfaren och tillitsfull, då han nyss kom- 

 mit från sina undangömda häckplatser. I fången- 

 skap fäster han sig i hög grad vid sin vårdare. 

 Han känner väl sina vänner och visar tydlig glädje, 

 när de efter någon frånvaro åter visa sig. Ofta blir 

 han så tam, att han sjunger sittande på vårdarens 

 hand eller tager mat ur hans mun. En gång sågo 

 vi en domherre, som var så fästad vid sin vårdarinna, 

 att han aldrig sjöng, när hon var frånvarande. I 

 fångenskap trifs domherren mycket .väl och lefver i 

 många år, om han födes med blött hvetebröd, hafre- 



