71 



gryn och knoppar af björk eller andra träd. Hamp- 

 frö skadar honom i längden. Sannolikt bero de ej 

 så sällan hos fångna domherrar inträdande färgför- 

 ändringarna på olämplig föda. 



Domherrens lockton är en vacker, flöjtlik hviss- 

 ling. Sången är ganska låg och mer egen än vac- 

 ker. Den består af en rad knirkande toner. I fån- 

 genskap lär sig domherren bättre än någon annan 

 fågel att hvisslande återge en melodi. I Thyringen 

 har mången handtverkare en afsevärd biinkomst så- 

 som musiklärare för infångade domherrar, som se- 

 dan försäljas ofta till långt aflägsna platser. 



Domherrens bo halva vi funnit inne vid stam- 

 men af någon mindre, tät granbuske eller ute på 

 en gren i en större gran. Sista dagarna af april 

 eller i början af maj börjar han bygga. Boet be- 

 står af fina, torra grankvistar och granlaf, stundom 

 blandad med några torra grässtrån. Ibland är boet 

 så tunt, att äggen synas genom botten, dock är det 

 alltid starkt sammanfogadt. Äggen, vanligen 5, äro 

 blågröna med gråaktiga och svarta fläckar. Längd 

 19—21, tjocklek 15 — 16 mm. 



Kosenfliiksläktet, Carpodacus, Kaup. 



Rosenfinkarna likna kanske mest domherrarna, 

 med hvilka de ofta sammanföras i ett släkte, men 

 från hvilka de lätt skiljas på öfvernäbbets form. 

 Från grönhämplingarna, som de ock stå ganska 

 nära, afvika de genom sin mer eller mindre utpräg- 

 lade, rödaktiga färg. Klorna äro starkt krökta, hop- 

 tyckta från sidorna. Könen äro olika. 



De äro lifliga fåglar och goda sångare, som bebo 

 norra och östra Europa, större delen af Asien samt 

 Nordamerika ned till Mexiko. Tjugosex arter äro 

 kända, hvaraf en är funnen i norden. 



Rosenflnken, Carpodacus erythrinus, (Pall.) 

 (Tafla 17, fig. 4, rf.) 



Syn. Fr ing illa erythrina. 



Namn: Bödhufvad gråspinlc, Nilsson; Röd- 

 hämpling, Holmgren. Norska: Karminspurv . Dan- 

 ska: Karmindompap. Finska: Punavarpunen ; 

 Leivo (Salmis). 



Hanen ofvan mörkt gråbrun med inblandadt 

 mörkrödt, som på hjässan och öfvergumpen är öf- 

 vervägande. Vingen och stjärten mörkbruna med 

 svagt rödaktiga fjäderkanter. Under ljusgrå. Strupe 

 och bröst mer eller mindre bjärt röda. Honan of- ' 

 van olivbrun med mörkare fläckar pä rygg och 

 skuldror. Vingen mörkbrun med tvä ljusare tvär- 

 band, bildade af vingtäckarnas spetsar. Under grå- 

 bvit, bröst och sidor brunfläckade. [ris mörkbrun. 



Näbb gulbrunt. Fötter brunaktiga. Längd 132 — L39 

 mm. Vingen 76 — 81 mm. Ungarna likna honan. 

 Rosenfinken förekommer i norra och östra Eu- 

 ropa och Sibirien ända till Kamtschatka. I Sverige 

 är en hane funnen på Gotland (hösten 1839). I 

 Norge är en ung hona fångad nära Kristiania ( s / 9 

 1882), möjligen är ett annat exemplar iakttaget vid 

 Polnak i Ostfinmarken (Collett). I sydöstra Finland 

 är han tämligen vanlig mot vester till Helsingfors, 

 mot norr till Kuopio. I Idensalmi är han funnen 

 häckande. I guvernementet Olonetz förekommer 

 han (Mela). I Danmark är han iakttagen på Sylt, 

 där han häckat (Naumann IV, p. 423). Rosenfinken 

 torde höra till de ursprungligen sibiriska fåglar, som 

 sedan spridt sig åt vester. 



Grulhämpliiigsläktet, Serinus, Koch. 



Från rosenfinkarna, som gulhämplingarna af 

 alla europeiska fåglar mest likna, skilja de sig ge-. 

 nom sin mer eller mindre gulaktiga dräkt. Klorna äro 

 svaga, platta. Gulhämplingarna finnas i hela Afrika, 

 södra och mellersta Europa samt mot öster till Cen- 

 tralasien och Indien. Omkring tjugo arter äro kända, 

 hvaraf en någon gång förirrar sig till norden. 



Gulhämplingen, Serinus serinus, (L.) 

 (Tafla 18, fig. 3, ef.) 

 Syn. Fringilla serinus, Dryospiza serinus, 



Serinus hortulanus, Koch. 

 Namn: Danska: GulirisJc. 



Vilda kanariefågeln, Serinus serinus, (L.), var. 

 canaria, (L.) (Tafla 17, fig. 5, ef.) 



Syn. Fringilla canaria, Serinus canaria. 



Ofvan brungrå med svartaktiga fläckar och 

 gröngul anstrykning. Bakhals och öfvergump grön- 

 gula. Ving- och stjärtpennor svartaktiga med ljust 

 brungrå eller grågula kanter. Vingtäckarnas spetsar 

 bilda två gulaktiga band öfver vingen. Pannan, 

 ett streck öfver ögat, framhals och bröst gula, sidor 

 brungrå med svarta längsfläckar, mage och under- 

 gump hvitaktiga. Honan är mindre gul, under grå- 

 hvit. Iris mörkbrun. Näbb mörkbrunt. Fötter 

 brunaktiga. Längd c:a 113 mm. Vingen c:a 

 70 mm. 



Den vilda kanariefågeln är större än gulhämp- 

 lingen, frän hvilken han iifven till dräkten något 

 afviker. Längd c:a 116 mm. Vingen 72 — 75 mm. 



Gulliämplingen bebor Europas mellersta och södra, 

 delar, Mindre Asien, Palestina och Egypten samt 

 ersattes på Madeira, Canariska öarna och Azorerna 

 af den vilda kanariefågeln, som ej är annat än en 



