73 



allmänhet åtnjuter, hör ej till de bättre. Främst 

 på hans syndaregister skulle vi vilja sätta, att han 

 i hög grad bidrager att fördrifva eller förminska 

 andra, ädlare fågelslag. Så frånröfvar han ofta hus- 

 svalan hennes med möda uppbyggda näste (jämför 

 sid. 47), eller plundrar han bofinken på hans bj'gg- 

 nadsmaterial. Därigenom att han öfverbefolkar träd- 

 gårdar och parker, förjagar han andra fåglar. En 

 sångare t. ex. har svårt att trifvas och finna näring 

 i en trädgård, där alla buskar äro öfverfulla af grå- 

 sparfvar. Stundom gör han äfven skada genom att 

 i massa angripa mognande sädesfält. Den ene af 

 oss har vid Falköping sett en rikt bärande hvete- 

 åker blifva så härjad af gråsparfvar, att skörden ej 

 gaf något. I trädgårdar förstör han spädare plantor, 

 plockar sönder fruktträdens blommor och gör äfven 

 någon skada på bär. Men om än hans ogärningar 

 i våra ögon äro många och stora, säkert är ock, att 

 han å andra sidan gör nytta, ja ofta stor nytta ge- 

 nom att förstöra skadliga insektlarver. Själfva hafva 

 vi sett honom i stor mängd förtära de unga larverna 

 af en nattfjäril, Diloba coeruleocephala, och därige- 

 nom skydda fruktträdens grönska; i närbelägna träd- 

 gårdar, h varifrån man fördrifvit gråsparfven, ledo 

 träden mycket af ifrågavarande larvs härjningar. 



Sitt bo lägger gråsparfven helst under takpan- 

 nor, i halmtak eller i andra lämpliga hål. Stundom 

 skall han bygga bland riset i sidorna af skat- eller 

 storkbon. Från Nordamerika omtalas, att han ofta 

 bygger bland trädgrenarna, när alla lämpliga hål 

 äro upptagna. Boet är konstlöst sammansatt af torra 

 strån och inuti fodradt med fjäder och andra-mjuka 

 ämnen. Äggen, 5 — 6 till antalet, äro hvita, grå- 

 eller grönhvita med ljusare eller mörkare grå eller 

 bruna fläckar. Längd 20,5 — 24,5 mm., tjocklek 

 14,5 — 17 mm. Gråsparfven lägger hos oss två kul- 

 lar om året, möjligen flera. I Nordamerika skall 

 han stundom lägga ända till sex kullar. Hanen 

 biträder såväl med bobyggnaden som vid rufningen 

 och ungarnas uppfödande. Ungarna matas både 

 med insekter och frön. 



Pilfinken, Passer montanus, (L.) 

 (Tafla 1(3, fig. 7.) 



Syn. Fringilla montana, Pyrgita montana. 



Namn: Pilspinlc, Trädsparf, Fältspar f; Pil- 

 spar f, TysJc sparf (Skåne). Dessutom på de flesta 

 orter samma namn som gråsparfven. Norska: Pil- 

 fink. Danska: Slcovspurv; Pilfink (Naestvcd); Möll- 

 sparri (Thy). Finska: Metsävarpunen, Ketovar- 

 punen. 



Ofvan fläckig af svart och brunt, öfvergumpcn 

 gråbrun, hufvudet och nacken rödbruna. Vingens 



fjädrar svarta eller mörkbruna, de innersta armpen- 

 norna och täckfjädrarna med breda, rödbruna kan- 

 ter och hvita spetsar, som bilda två hvita band öf- 

 ver vingen. Stjärten mörkt gråbrun med ljusare 

 fjäderkanter. Trakten mellan näbbet och ögat, stru- 

 pen och en fläck på hufvudets sidor svarta. Dessa 

 senare föröfrigt hvitaktiga. Under grå. Könen lika. 

 Iris brun. Näbb svartaktigt, fötter ljusbruna. Längd 

 139 — 155 mm. Vingen 65 — 74 mm. 



Ungarna ha dunklare dräkt än de gamla. 



Pilfinken finnes öfver större delen af Europa 

 och i en stor del af Asien mot öster ända till Ja- 

 pan samt i nordöstra Afrika. I östern ersätter han 

 gråsparfven och blir landets »hussparf». I Nord- 

 amerika är han införd och har där i motsats mot 

 gråsparfven gjort sig omtyckt. I Sverige är han 

 allmän upp till norra Uppland, aftar norrut i antal, 

 men är funnen vid Mauno i Torne lappmark 68° 

 30' N. Br. (Sundevall). På Gotland är han någon 

 gång funnen vintertiden, men häckar ej. I Norge 

 finnes han spridd och är där stationär öfver såväl 

 Öst- som Vestfinmarken, i Nordland och på Vest- 

 landet skall han vara sällsyntare för att åter till- 

 taga i antal i sydöstra Norge (Collett). På Dovre 

 är han funnen öfver trädgränsen (Hartman 1859). 

 I Finland finnes han upp till Enare, han är där i 

 landet tämligen sällsynt utom i de sydöstra delarna, 

 där han är allmännare (Mela). I Danmark är han 

 allmän. Han har äfven utbredt sig till Faeröarna 

 (Collin). 



Pilfinken är en stannfågel, som år från år häc- 

 kar på det ställe, där han en gång slagit sig ned. 

 Stundom gör han visserligen utflykter från sin hem- 

 trakt och kan vara borta flera veckor, men vanligen 

 kommer han snart åter. Han är en stillsam och 

 fredlig varelse, gör ingen för när och saknar alla 

 gråsparfvens fula sidor. Emellertid orsakar hans 

 olyckliga yttre likhet med denna, att han är utsatt 

 för samma förföljelser som gråsparfven, ett förhål- 

 lande, som h varje fågel vän måste beklaga. 



Om ej förr, så åtminstone vid midvintertid, 

 fördela pilfinkarna sig parvis, och hanen är sedan 

 oskiljaktigt vid sin makas sida. Äfven om man ser 

 dem i flock, kan man särskilja de olika paren. Sitt 

 bo lägger pilfinken vanligen i ihåliga träd, mest i 

 gamla pilar eller i andra kryphål. Stundom hafva 

 vi funnit det i öfvergifna skatbon, och i Bohuslän 

 häckade lian i springor i de branta bergen. Boet 

 är enkelt sammansatt af strån och inuti fodradt med 

 fjädrar. Collin (1883) omtalar 2 — 3 sammanbyggda 

 pillinkbon frän törnhäckar i Jylland. Äggen, 5 — 

 (ill antalet, äro grähvita med bruna dier mörk- 



10 



