74 



grå, ofta sammanlöpande fläckar. Längd 18 — 21 

 mm., tjocklek 14 — 15 mm. 



Pilfmken lägger åtminstone ofta två kullar år- 

 ligen. Båda könen hjälpas åt att bygga boet, rufva 

 och uppföda ungarna, som hufvudsakligen näras med 

 insekter. Medan den första kullens ungar ännu ma- 

 tas, börja föräldrarna bygga sitt andra bo. Collin 

 (1895) omtalar en hybrid kull mellan pilfink och 

 gråsparf, där båda föräldrarna iakttagits matande 

 ungarna. 



Finksläktet, Fringilla, L. 



Munvikarna mecl tydliga borsthår. Stjärtens 

 sidopennor delvis hvita. 



Hithörande fåglar bebo Europa, vestra Sibirien 

 och Persien samt länderna söder om Medelhafvet. Om 

 sommaren bebo de skogar och trädgårdar, men om 

 vintern samla de sig till stora, kringströfvande floc- 

 kar. I norden äro de flyttfåglar. De bygga öppna, 

 skålformiga, väl hopkomna bon, som läggas i träd 

 eller buskar. Deras föda består af frön och insek- 

 ter. Fem arter äro kända, däraf två i norden. 



Ölversikt al' arterna: 



I. Bakryggen grönaktig F- coelebs. 



II. Bakryggen hvit F. montifringilla. 



Bofinken, Fringilla coelebs, L. (Tafla 1(3, 

 tig. 1, ef, fig- 2, 9.) 



Namn: Hamptättiwj, Hampspinh, (Småland); 

 Hampspih (Sörml.); Kvint (Vesternorrl.) ; Tviut 

 (Norrbotten). Norska: Bogfinh. Danska: Bog finlie. 

 Finska: Peipponen, Peippovarpunen ; Pohjalintu 

 (nordligaste Finland). 



Hanen: pannan svart, hjässan och nacken samt 

 en del af skuldrorna blågrå, ryggen dunkelt kastanie- 

 brun, öfvergumpen grön. Stjärten svart med smala, 

 grönaktiga fjäderkanter och de två yttersta pennorna 

 på hvar sida delvis hvita. De två midtpennorna 

 mörkgrå. Vingpennorna svartaktiga med smala, gul- 

 gröna kanter längs utfanet och infanet delvis hvitt. 

 4:de och 9:de handpennorna med en hvit fläck vid 

 basen i utfanet. De stora vingtäckarna med gul- 

 hvita spetsar, bildande ett band öfver vingen. De 

 små vingtäckarna hvita liksom de undre. På huf- 

 vudets sidor och under ljust rödbrun, undergumpen 

 hvitaktig. Honan är ofvan olivgrå med grönaktig 

 öfvergump, under ljusgrå. Vingar och stjärt som 

 hos hanen, men med mindre klara färger. 



Om vintern har hanen hals och hjässa grå- 

 bruna, ryggen stöter också i grått, och det rödbruna 



bröstet är mindre rent. Härigenom liknar han mer 

 honan. Honans dräkt är tämligen oförändrad. Iris 

 brun. Näbb blyfärgadt. Fötter brunaktiga. Längd 

 160 — 174 mm. Vingen 80-90 mm. 



Ungarna likna honan. 



Bofinken förekommer öfver hela Europa och 

 vestra Asien samt besöker som flyttfågel vintertiden 

 norra Afrika. I norden är han en allmän fågel, 

 som bebor såväl barr- och löfskogar som trädgårdar 

 och små träddungar midt på slätterna. Norrut af- 

 tager han, men finnes i Lapplands barrskogar och 

 häckar i södra Finmarken såsom vid Alten. På 

 norska, sidan är han allmän ännu vid polcirkeln 

 (Collett 1894). I Finland är han vanlig till norra 

 Österbotten och finnes, om än sällsynt, till Enare och 

 Kandalax (Mela). I Danmark finnes han snart 

 sagdt i hvarje skog eller trädgård (Collin). 



Bofinken är flyttfågel och ankommer till oss 

 tidigt om våren, vanligen redan sista veckan af mars 

 och flyttar bort i oktober. Till och med de strän- 

 gaste vintrar stannar dock åtminstone en och annan 

 kvar så nordligt som vid Upsala. Äfven i Norge 

 öfvervintrar han ända uppe vid Trondhjem (Collett), 

 och i Danmark öfvervintra många. Det är öfver- 

 vägande hanar, som stanna kvar; de anlända äfven 

 om våren omkring en vecka före honorna. 



Få fåglar bidraga i så hög grad som bofinken 

 till att sommartiden gifva lif åt våra skogar. Ge- 

 nom sitt behagliga yttre, sin ringa skygghet och sin 

 vackra sång, som dagen igenom höres från alla håll, 

 har han blifvit alla fågelvänners älskling. När han 

 sjunger, sitter han rak och reser då fjädrarna på 

 hufvudet. Hans vanliga lockton, som ofta höres, 

 kan uttryckas med »hyit, hyit» ; blir han ängslig 

 eller varnar för någon fara, ropar han högt: »tvint, 

 tvint-tvint». 



Bofinken lefver till stor del af insekter, men 

 förtär äfven frön, som under senhösten och vintern 

 utgöra hans förnämsta föda,. Särskildt skall han 

 älska Isökens frukter (jämför hans danska namn 

 »bogfink»). 



Sitt särdeles vackra bo lägger han i en gren- 

 klyka eller ute på en gren' och vanligen tämligen 

 högt från marken ; det är byggdt af mossa och laf var 

 samt inuti fodradt med tagel, hår och fjäder. Det 

 bygges hos oss ofta, innan träden fått sina löf; 

 också ha vi sett, att många bofinkar plundras på 

 bo och iigg samt tvingas att bygga om; när löfven 

 då kommit fram, skyddas boet bättre. Äggen, van- 

 ligen 5, någon gång 7 till antalet, äro antingen ljust 

 blågröna eller grå, ofta med rödbrun anstrykning, 

 alltid med bruna och svarta eller grå fläckar och 

 punkter. Alla äggen i en kull tillhöra antingen 



